Bret Harte

Francis Bret Harte se narodil 25. srpna 1836 v Albany ve státě New York (USA). Byl pojmenován po svém pradědovi a jeho rodné jméno bylo Hart. Když byl mladý, jeho otec změnil pravopis rodného jména Hart na Harte.

Již v patnácti letech se dostal do Kalifornie a strávil tam sedmnáct let mezi zlatokopy jako jízdní poslíček, zlatokop, učitel a nakonec jako vydavatel literárního měsíčníku. Kolem roku 1870 začal psát nejdříve básně a brzy nato též své proslulé novely a povídky. Po svém odchodu z Kalifornie se stal americkým konzulem v Německu a později ve Velké Británii, kde 6. května 1902 v Aldershotu na rakovinu hrdla. Je pochován ve Frimley. Patří k největším klasickým spisovatelům Spojených států.

V údolí Sacramenta

Výbor z povídek. Vyprávění, založená většinou na skutečných událostech, která zachycují atmosféru kalifornských zlatokopeckých táborů i městeček s jejich obyvateli - dobrodruhy i bezelstnými chudáky, líčí osudy Indiánů a Číňanů, čelících krutým předsudkům toho místa a doby.

Bret Harte

V údolí Sacramenta

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alois Josef Šťastný – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-49-9

Obsah

V údolí Sacramenta

Štístko Tábora křiklounů

Zavržení z Poker Flatu

Tennesseeho Parťák

Jak přisel Ježíšek do Simpson Baru

Pohan Wan Li

Zrada paní Bunkerové

Legenda o Čertově skále

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Štístko Tábora křiklounů

Tábor křiklounů zjitřilo vzrušení. Nemohla to být rvačka, protože léta Páně 1850 by to nebylo nic tak nového, aby se proto celá osada seběhla. Byly opuštěny nejen strouhy a zábory, nýbrž i z „Tuttleova kupectví“ se vyhrnuli karbaníci, kteří, jak zůstává dosud v dobré paměti, klidně pokračovali ve hře i při tom, když se Petr Francouz a Pepík Kanaka navzájem k smrti prostříleli nad výčepním pultem vpředu v krámě. Celý tábor se shromáždil před šerednou chatou na okraji paseky. Hovořilo se tlumeným hlasem, často však se opakovalo ženské jméno. Bylo to jméno v táboře dobře známé — „Čerokézská Sally“.

Možná že čím méně o ní povíme, tím lépe. Byla to drsná ženská a je oprávněná obava, že byla velice hříšná. V té době však byla jedinou ženou v Táboře křiklounů a právě tu chvíli ležela ve vrcholných úzkostech, kdy je ženě nejvíc zapotřebí péče od osoby vlastního pohlaví. Zpustlá, opuštěná a nenapravitelná se ještě ke všemu prokousávala mukami, která se těžce snášejí, i když jsou mírněna pomocí soucitného ženství, v její osamělosti však to byla muka vražedná. Sally byla navštívena prvotní kletbou v oné původní osamělosti, pro niž musil být trest za první hřích tak strašný. Snad patřilo k odpykávání jejích hříchů, že v těžké hodince, kdy jí nejvíc chyběla vrozená něha a pečlivost osoby vlastního pohlaví, setkávala se jen se zpola pohrdavými tvářemi mužských druhů. A přece si myslím, že několik přihlížejících její utrpení dojímalo. Sandy Tipton mínil, že je to „pro Sally kruťasina“, a za úvahy o jejím stavu se na okamžik dokázal povznést i nad pomyšlení, že má eso a dva krále v rukávě.

Je dobře si také povšimnout, že to byla situace nová. Smrt nebyla v Táboře křiklounů nic zvláštního, narození však bylo novinkou. Lidé bývali z tábora vykazováni účinně a s konečnou platností bez nejmenší možnosti návratu; ale toto bylo poprvé, kdy někdo přibyl ab initio. Odtud ono vzrušení.

„Jdi dovnitř, Stumpy,“ řekl význačný místní občan, známý jako „Kentuck“, oslovuje jednoho z povalečů. „Jdi tam a podívej se, co se dá dělat. Ty máš s tímhlenctím svý zkušenosti.“

Ta volba byla asi případná. Stumpy byl v jiných klimatických podmínkách údajně hlavou dvou rodin; vlastně právě jakýmsi zákonným nesrovnalostem v této záležitosti Tábor křiklounů — město asylu — vděčil za jeho přítomnost. Shromáždění přijalo volbu se souhlasem a Stumpy byl moudrý dost, aby se podřídil většině. Za ochotnickým chirurgem a babicí bábou v jedné osobě se zavřely dveře a Tábor křiklounů se venku usadil, všichni si zapálili dýmky a čekali, co z toho bude.

Shromáždění čítalo asi sto mužů. Jeden nebo dva byli skutečně na útěku před zákonem, někteří byli zločinci a všichni chlapi bezohlední. Fyzicky na nich nebyly příznaky dřívějšího života a charakteru znát. Největší darebák měl andělskou tvář a záplavu zlatých vlasů, hazardní hráč z povolání Oakhurst měl melancholický výraz a intelektuálskou těkavost Hamleta, muž nejchladnější a nejstatečnější měřil sotva metr padesát a měl slabý a rozpačitý hlásek, plaché vystupování. Termín „hulváti“, vysloven o nich, vyjadřoval spíš vyznamenání než vymezení. Možná že v maličkostech, jako jsou prsty u rukou a u nohou, uši a tak podobně, jevilo obyvatelstvo tábora leckterý nedostatek, ale ta drobná opominutí neoslabovala úhrn síly. Největší silák měl na pravici jen tři prsty; nejlepší střelec měl pouze jedno oko.

Tak vypadali fyzicky lidé, roztroušení okolo chaty. Tábor ležel v trojúhelném údolí mezi dvěma hřebeny a řekou. Jediným východem byla příkrá stezka přes vrchol hřebenu naproti chatě, cesta nyní ozařovaná vycházejícím měsícem. Trpící žena ji mohla ze svého hrubého lůžka vidět, jak se vine vzhůru, podobná stříbrné nitce, až tam, kde se ztrácí vysoko ve hvězdách.

Táborový oheň z borových soušek stupňoval družnost shromáždění. Do Tábora křiklounů se pomalu vracela přirozená lehkomyslnost. Otevřeně se nabízely a přijímaly sázky na výsledek. Tři ku pěti, že „z toho Sally vyvázne“; rovné sázky, že dítě zůstane naživu; vedlejší sázky na pohlaví a vybarvení přicházející osůbky. Do vzrušené rozprávky zaznělo volání těch, kdo byli nejblíž u dveří, a tábor zaraženě naslouchal. Nad kymácení a šum korun borovic, prudký hukot řeky a praskot ohně se vznesl ostrý, zlostný křik — naprosto nepodobný ničemu, co bylo až dosud v táboře slýcháno. Borovice přestaly šumět, hukot řeky ustal a praskot ohně ztichl. Zdálo se, že sama příroda se zarazila a také naslouchá.

Tábor vyskočil na nohy jako jeden muž! Kdosi navrhoval vypálit celý soudek střelného prachu, avšak po uvážení matčina stavu převládla rozumnější rada, a tak vypálili pouze několik revolverů; neboť, ať už vinou obhroublé chirurgie tábora, ať snad z jiné příčiny, Čerokézská Sally rychle dohasínala. Do jediné hodiny, jak se ukázalo, vystoupila po oné rozryté stezce vedoucí k hvězdám, a tak opustila Tábor křiklounů s jeho hříšností a hanbou navždy. Nemyslím, že by je tato zpráva příliš rozrušila, až na to, že se zamyslili nad osudem dítěte. „Může po tomhle žít?“ tázali se Stumpyho. Odpovídal s pochybností. Tady v celé osadě jediná druhá bytost Sallyina pohlaví a mateřského stavu byla oslice. Chvíli se dohadovali, zda je to dost vhodné, ale zkusili to. Bylo to méně pochybné než ona starověká péče o Romula a Rema a zřejmě také zrovna tak úspěšné.

Když byly tyto drobnosti vyřízeny, což zabralo další hodinu, otevřely se dveře a zvědavý dav mužů, který se už zatím seřadil spořádaně do fronty, vstupoval po jednom. Vedle nízkého kavalce, podobného polici, na němž se pod pokrývkami strnule rýsovala postava rodičky, stál borový stůl. Na ten položili bedničku od svíček a v ní, zavinut v křiklavě červeném flanelu, ležel nejnovější obyvatel Tábora křiklounů. Vedle bedničky od svíček ležel klobouk. Nač, ukázalo se brzy. „Pánové,“ promluvil Stumpy se zvláštní směsí převahy a oficiální blahosklonnosti, „pánové budou laskavě vstupovat předními dveřmi, projdou tady okolo stolu a zadním vchodem zase vyjdou. Kdož si budou přát sirotkovi nějak přispět, mají tady na to klobouk pohotově.“ První muž vstoupil s čepicí na hlavě; smekl však hned, jak se rozhlížel, a bezděky tak dal příklad dalšímu. V takových obcích jsou skutky dobré i špatné všechny nakažlivé. Jak průvod postupoval do chaty, bylo slyšet poznámky — kritiky mířené nejspíš na Stumpyho v jeho postavení pořadatele podívané — „Tak to je von?“ „Pořádně mrňavej.“ „Jen tak sotva vybarvenej.“ „Vo nic větší než bambitka.“ Dárečky byly stejně příznačné: stříbrná tabatěrka; zlatý dvoudukát; stříbrem vykládaný námořnický revolver; kousek zlata; velmi krásně vyšívaný dámský kapesníček (od karbaníka Oakhursta); briliantová brož; briliantový prsten (přivábený onou broží, s dárcovou poznámkou: „Ten špendlík vidím a zvedám vo dvě voči!“); vrahounská koule na řemeni; bible (dárce nezjištěn); zlatá ostruha; stříbrná lžička (s politováním přiznávám, že monogram nesouhlasil s jménem dárce); chirurgické kleště; lanceta; britská bankovka na 5 liber šterlinků a přibližně dvě stě dolarů v zlatých a stříbrných mincích. Stumpy, zatímco se to vše dálo, zachovával mlčení a stejnou znehybnělost jako mrtvá po jeho levici a vážnost stejně neproniknutelnou jako novorozenec po jeho pravici. Jednotvárnost podivného průvodu prolomila jenom jediná příhoda. Když se nad bedničkou od svíček skláněl zpola zvědavě Kentuck, dítě se poobrátilo a v záchvatu bolesti zachytilo jeho těkající prst a chvilku ho pevně podrželo. Kentuck se zatvářil hloupě a rozpačitě. Do jeho větrem a deštěm zbrázděné tváře se pokoušelo prorazit cosi podobného ruměnci. „Zatrackaný škvrně!“ řekl, když si vyprošťoval prst s něhou a pečlivostí možná větší, než by u něho mohl někdo očekávat. Jak vycházel, podržel ten dotýkaný maličko od ostatních prstů a zvědavě si ho prohlížel. Prohlídka vyvolala touž originální poznámku o dítěti. Vypadalo to, jako by mu opakování té poznámky dělalo radost. „Popral se mi s prstem,“ podotkl k Tiptonovi, ukazuje prst, „zatrackaný škvrně!“

Bylo už čtyři hodiny, než se tábor uložil k spánku. V chatě bdících ochránců hořelo světlo, neboť Stumpy té noci spát nešel. Ani Kentuck nespal. Popíjel podle chuti a s ještě větší chutí vyprávěl, co se mu přihodilo, a pokaždé bez výjimky zakončoval oním příznačným zatracením nového obyvatele. Zdá se, že se tak bránil eventualitě křivého podezírání ze sentimentálnosti, však Kentuck měl své slabůstky silnějšího pohlaví. Když už všichni ostatní odešli na lože, procházel se po břehu řeky a zamyšleně si hvízdal. Potom vyšel roklí, prošel okolo chaty a stále si s okázalou lhostejností pohvizdoval. U vysoké sekvoje se zastavil, vrátil se po vlastní stopě a znovu prošel okolo chaty. Na půl cestě k řece se opět zastavil a potom se vrátil a zaklepal na dveře. Otevřel mu Stumpy. „Jak to tady běží?“ zeptal se Kentuck a hleděl za Stumpyho na bedničku. „Docela krásně,“ odpověděl mu Stumpy. „Stalo se něco?“ „Nic.“ V nastalé odmlce, citelně rozpačité, Stumpy jen držel dveře. Potom se Kentuck uchýlil k svému prstu a zvedl ho k Stumpyho očím. „Popral se s ním — zatrackaný škvrně,“ prohodil a šel si lehnout.

Nazítří se dostalo Čerokézské Sally pohřbu tak strohého, jaký jí mohl Tábor křiklounů dopřát. Když její tělesné pozůstatky odevzdali stráni, sešlo se slavnostní shromáždění tábora, aby prohovořilo, co s dítětem. Návrh, aby bylo táborem adoptováno, přijali jednomyslně a s nadšením. Hned však se rozproudila živá rozprava o způsobech a možnostech zajištění sirotkových potřeb. Stojí za zmínku, že v tomto sporu se neprojevilo ani zdání oněch horkokrevných osobitostí, jimiž se obyčejně rozpory v Táboře křiklounů vyřizovaly. Tipton mínil, že by měli dítě poslat do osady Červeného psa, vzdálené šedesát kilometrů, kde by mohlo dostat ženskou chůvu. Nešťastný návrh však narazil na divoký a jednomyslný odpor. Jasně se ukázalo, že žádné opatření, které by znamenalo odloučit se od nového obyvatele, nenajde u nikoho sluchu ani na okamžik. „Vostatně,“ pravil Tom Ryder, „ty chlapi z Červenýho psa by ho vyhandlovali a podstrčili by nám jinýho.“ Nevíra v poctivost jiných táborů převládala v Táboře křiklounů jako všude.

Nápad pozvat ženskou chůvu sem do tábora rovněž narážel na odpor. Tvrdilo se, že se nenajde žádná slušná ženská, která by hledala v Táboře křiklounů domov, a mluvčí prohlašoval, že „tamty druhý už tady nechceme“. Tato málo uctivá narážka na zemřelou matku, i když se může zdát drsná, byla prvním zákmitem slušnosti a obrody tábora. Stumpy se nijak nevyslovil. Snad vyciťoval, jak by bylo choulostivé, kdyby sám zasahoval do volby svého nástupce ve funkci. Na přímou otázku však statečně ujišťoval, že on a „Jinny“ — ona savčí samice, o níž už byla řeč — dokážou dítě odchovat. Takové řešení mile vonělo originálností, nezávislostí a hrdinstvím, což se táboru zamlouvalo. Stumpyho ve funkci potvrdili. Poslali do Sacramenta pro některé nezbytnosti. „Nezapomeň,“ říkal pokladník, když tiskl poštovskému kočímu do ruky váček zlatého prachu, „to nejlepší, co se dostane — kraječky, víš, všechno jemně vyšívaný a nabíraný, čerta záleží na ceně!“

Dítě kupodivu prospívalo. Možná že ostře svěží klima horského tábora mu vynahrazovalo hmotnou újmu. Nalezenečka přivinula na svou mocnější hruď sama příroda. V čirém ovzduší předhoří Sierry — ze vzduchu přesyceného vůní balzámu, z toho vína nebes, jež dává sílu i bujnost — možná že tady byl zdroj výživy nebo jemné chemie, který přeměňoval mléko oslice na vápno a fosfor. Stumpy se klonil k názoru, že to dělalo to druhé a svědomitá péče. „Já a ta oslice,“ říkal, „my dva jsme mu otcem a matkou! Jenom,“ dodával, oslovuje ten bezmocný raneček, „abys nás jednou nezklamal!“

Když mu bylo měsíc, vyvstala zřejmá nutnost obdařit ho jménem. Říkalo se mu povšechně „klouče“, „Stumpyho chlapec“, „kojot“ (narážkou na sílu jeho hlasivek), ba i Kentuckovou zamilovanou zdrobnělinou „zatrackaný škvrně“. To všechno se však pokládalo za neurčité a neuspokojivé a bylo nakonec odmrštěno pod tlakem jiné okolnosti. Hazardní hráči a dobrodruzi bývají obyčejně pověrčiví a Oakhurst jednou prohlásil, že miminko přineslo Táboru křiklounů „štístko“. A skutečně poslední dobou měli úspěchy. Se jménem „Štístko“ souhlasili a pro lepší srozumitelnost je předznamenali ještě jménem Tommy. Na matku se nevzpomnělo a otec byl neznám. „Je lepší,“ mínil filosofický Oakhurst, „rozdat to znova kolem dokola. Říkejme mu Štístko, ať vykročí do života se slušnou vyhlídkou.“ Tak byl také stanoven den křtu. Jak ten obřad chápali, může si čtenář představit už podle toho, co je mu známo o bezmezné bezbožnosti Tábora křiklounů. Vrchním ceremoniářem ustanovili proslulého posměváčka „Bostona“, takže událost slibovala vrcholnou legraci. Vynalézavý satirik pracoval dva dny na přípravě parodie kostelního obřadu, šperkované místními narážkami. Sbor zpěváků vyzkoušel svůj um a Sandy Tipton měl představovat kmotra. Jakmile však průvod s hudbou a s prapory dospěl do hájku a dítě položili ke karikatuře oltáře, předstoupil před nedočkavý dav Stumpy. „Nemám ve zvyku kazit zábavu, chlapci,“ pronesl ten drobný muž statečně a díval se do tváří okolo, „ale připadá mi, jako že tohleto není na rovině. Je to pořádně sprostá hra vůči tady tomu holátku, střílet si z něho, když tomu ani nemůže ještě rozumět. A jestli už se tady mají vyskytovat kmotři, rád bych věděl, kdo na to má větší právo než já.“ Stumpyho projevu odpovědělo mlčení. Ke cti všech humoristů budiž řečeno, že první uznal správnost té řeči sám satirik, ošizený tak o svou zábavu. „Avšak,“ Stumpy rychle využil nabyté výhody, „sešli jsme se tady na křest a křest mít budeme: Prohlašuji tě Tomášem Štístkem podle zákonů Spojených států a státu Kalifornie, k čemuž nám žehnej Bůh.“ To poprvé bylo v táboře jméno boží vysloveno jinak než rouhačský. Provedení křtu bylo možná ještě směšnější, než zamýšlel satirik; ale byť to bylo sebepodivnější, nikdo to nepostřehl a nikdo se nesmál. Tommy byl pokřtěn se stejnou vážností, jako by se to bylo stalo pod střechou křesťanského chrámu, a rozplakal se a byl uhýčkán způsobem právě tak pravověrným.

A tak začala obroda Tábora křiklounů. Skoro nepozorovaně se osada měnila. Chata přidělená Tomu Štístkovi — nebo „Štístkovi“, jak byl nejčastěji nazýván — začala první jevit příznaky zvelebování. Udržovali ji přepečlivě čistou a vždy čerstvě obílenou. Potom ji pobili novými prkny, vyzdobili záclonkami, kobercem a rohožkou a vnitřní stěny vyčalounili papírem. Kolébka z vonného dřeva — přivlečená na mulu ze vzdálenosti skoro sto třiceti kilometrů — podle Stumpyho vyjádření „jaksi všechen ostatní nábytek zabila“. Proto bylo nutno chatu nově zařídit. Muži, kteří si navykli zacházet k Stumpymu podívat se, „jak se vede Štístkovi“, změnu, jak se zdá, uznale oceňovali, a tak se v sebeobraně „Tuttleovo kupectví“, jako podnik konkurenční, vzpamatovalo a importovalo koberec a zrcadla. V dovezených zrcadlech se začaly odrážet tváře Tábora křiklounů, a to vedlo k rozvoji přísnějších způsobů, co se týče osobní čistotnosti. A ke všemu ještě Stumpy zavedl jakousi karanténu na všechny, kdož si činili nárok na pochování „Štístka“ v náruči. Zvlášť krutě to zahanbovalo Kentucka — v bezstarostnosti své velkorysé povahy a podle návyků zálesáckého života začal považovat všechna osobní roucha za druhou pokožku, která, tak jako hadí, opadává pouze ztrouchnivěním — že by měl být z jistých rozumářských důvodů připraven o svou výsadu. Tak mocně však působily nenápadné vlivy obrody, že se od té doby objevoval pravidelně každé odpoledne v čisté košili a s obličejem zářícím od mytí. Nebyly také zanedbávány ani morální a sociální reformní zásady. O Tommym se předpokládalo, že má trávit všechen svůj čas stálou snahou o spánek, pročež nesměl být vyrušován hlukem. Křik a hulákání, podle nichž dostal tábor své pověstné jméno, byly na doslech Stumpyho chaty zakázány. Muži hovořili šeptem nebo kouřili s důstojným klidem Indiánů. Sprostých řečí se v těch posvátných místech mlčky odříkali a po celém táboře oblíbená zvolání „zatracený štístko!“ a „hrom do takovýho štístka!“ byla zavržena, protože nabyla nového osobního přízvuku. Vokální hudba zapovězena nebyla, počítalo se s její utišující konejšivostí, a písnička, „Jacka Válečníka“, anglického námořníka z australských kolonií Jejího Veličenstva, stala se docela oblíbenou ukolébavkou. Bylo to truchlivé vypravování o hrdinských plavbách válečné lodi „Arethusa-Čtyřiasedmdesát“ s melodií ztlumenou v moll, zakončující obsah každého verše zmíravě protahovaným „na palu-u-u-ubě Arethu-u-u-usy“. Bylo nádherné dívat se na Jacka, jak chová Štístka, houpá ho v loktech jakoby v kolébavém kymácení lodi a pozpěvuje k tomu onu zpěvánku válečného loďstva. Buď pro zvláštnost Jackova houpání nebo pro délku písně — měla devadesát slok a pokaždé byla dozpívána k trpkému konci — ukolébavka obyčejně přinesla žádoucí výsledek. Tehdy se muži natáhli v letním soumraku pod stromy, kouřili dýmky a poživačně naslouchali melodickým slovům. Táborem pronikala neurčitá představa, že to je blaho venkovské idyly. „Tohle je něco,“ řekl Simmons z londýnského předměstí bídy, opíraje se zamyšleně o loket, „jak v podvečéru já ráda péru“. Vzpomínal přitom na Greenwich.

Za dlouhých letních dnů Štístka obyčejně donesli k rokli, z které dobýval Tábor křiklounů všechny své zlaté poklady. Tam vždy ležel na pokrývce rozprostřené po naskládaném chvojí z drobných jedlových větviček a zlatokopové zatím pracovali dole ve výkopech. Později docházelo na neobratné pokusy vyzdobit mu besídku květinami a voňavými keříky, většinou mu někdo přinesl kytici divokého zimolezu, azalek nebo pestře vybarvených květů mariposy. Zlatokopové zčistajasna prohlédli a uvědomili si prostý fakt, že v těchto drobnostech je krása a skrytý smysl, po nichž až dosud lhostejně šlapali. Lupínek třpytivé slídy, úlomek vroubkovaného křemene, pestrý oblázek z potočního dna, vše bylo nově otevřeným a zbystřeným očím krásné a vždy bez výjimky ukládáno pro „Štístka“. Podivuhodné, jak lesy i kopce najednou vydávaly poklady, které „se šiknou pro Tommyho“. Obklopen hračkami, jaké do té doby nemělo ani žádné dítě z pohádky, doufejme, že byl Tommy spokojen. Vypadal zabezpečeně blažený, třebaže projevoval dětinskou vážnost a v kulatých šedých očkách měl záblesky zamyšlenosti, které dělaly občas Stumpymu starost. Byl vždy poslušný a tichý a zůstává v paměti, jak jednou, když vylezl ze své „ohrady“ — to je ze zeleného oplocení zastrkaných borových větví, obklopujících jeho lůžko přepadl z břehu po hlavě do měkké hlíny, zůstal tak se zamazanýma nožkama ve vzduchu nejméně pět minut a zachoval neochvějnou vážnost. Když ho vyprostili, ani nešpitl. Váhám, mám-li zaznamenat ještě mnoho jiných příkladů jeho moudrosti, které se bohužel opírají pouze o tvrzení zaujatých přátel. Některé případy přibarvila i pověrčivost. „Teď zrovna takhle vylezu na břeh,“ říkal v zadýchaném vzrušení jednoho dne Kentuck, „a ďas ať si veme mou černou duši, jestli si nepovídal se sojkou, co mu seděla na klíně. Tak tu spolu byli beze všeho a zkamaráděný jak pámbu ráčí a kecali spolu jak dva trhani v třešňový aleji.“ Nicméně, ať už lezl po borovém chvojí nebo se lenivě rozvaloval na zádech a mžoural nahoru do listí, jemu ptáčkové zpívali, jemu veverky žvatlaly, jemu voněly květiny. Příroda mu byla chůvou i kamarádem v hrách, jemu propouštěla mezi listy zlaté paprsky sluneční záře, aby dopadaly na dosah jeho ručky; posílala mu na návštěvu toulavé vánky s balzámem od zálivu a s vůní pryskyřic z lesů; jemu důvěrně a ospale pokyvovaly vysoké sekvoje, čmeláci mu bzučeli a vrány krákaly ospalý doprovod.

Tak vypadalo požehnané léto Tábora křiklounů. Byly to „trumfový časy“ a „štístko“ jim přálo. Zábory ohromně vynášely. Tábor na své výsady žárlil a na cizí lidi se díval podezíravě. Ani v nejmenším nepovzbuzoval přilezlictví, a aby svou odloučenost zdokonalil, všechny pozemky přilehlé na obou stranách horského hřebenu, obklopujícího tábor, osadníci pravoplatně zajistili předkupním právem. To, a jejich reputace podivuhodné výkonnosti s revolverem, uchovalo území Tábora křiklounů neporušené. Poštovský kočí — jediná jejich spojka s okolním světem — vyprávěl někdy o táboře báječné historky. Říkal třeba: „Tam v Křiklounech mají ulici, že by přetrumfla všecky ulice v Červeným psu. Mají tam popínáče a kytky okolo domků a dvakrát za den se myjí. Ale na cizí jsou zatraceně hrubí a za Pánaboha uctívají indiánský „mimino.“

S hmotnými úspěchy tábora přišla také touha po dalším zvelebování. Navrhovalo se postavit napřesrok na jaře hotel a v zájmu „Štístka“ pozvat řekněme dvě slušné rodiny, aby se zde usídlily — možná že by mu ženská společnost šla k duhu. Oběť, již takovým ústupkem přinášeli tito zlatokopové, kteří zlostně pochybovali o povšechné počestnosti a užitečnosti žen, může být vysvětlena pouze jejich příchylností k Tommymu. Několik mužů ještě odporovalo. Rozhodnutí však nemohlo být uskutečňováno ještě dobré tři měsíce, a tak se menšina trpně podřídila v naději, že se ještě může naskytnout leccos, co tomu zabrání. A naskytlo se.

Na zimu roku 1851 se bude tady v předhoří dlouho vzpomínat. Na Sierrách ležely spousty sněhu, každý horský potok se stal řekou a každá řeka jezerem. Všechny strže a rokle se proměnily v bouřlivé bystřiny a ty se řítily z hor, porážely obrovité stromy a roznášely náplav a trosky po planinách. Dvakrát se Červený pes octl pod vodou a Tábor křiklounů byl předem varován. „Zlato tady do těch roklí přinesla voda,“ pravil Stumpy. „Byla tu kdysi a bude tu zas!“ A té noci se náhle vylilo Severní rameno z břehů a hnalo se přes trojúhlé údolí Tábora křiklounů.

V ničivé zkáze dravých vod, drcených stromů, praskajících dřev a ve tmě, která jako by se přihnala s vodou a smazala úsměvné údolí z tváře země, dalo se udělat jen málo na záchranu rozmetaného tábora. V rozbřesku jitra byla Stumpyho chata, nejbližší u břehu, tatam. Opodál v rokli našli tělesné pozůstatky nešťastného vlastníka; avšak pýcha a naděje, radost a Štístko Tábora křiklounů zmizelo. Se smutkem v srdci se vraceli, když je zavolal výkřik od břehu.

Byli to lidé na záchranné lodi odněkud zdola na řece. Hlásili, že asi dvě míle níž vylovili muže a děťátko, takřka úplně vyčerpané. Zná je tady někdo a nejsou náhodou odtud? Potřebovali jen mrknout a viděli v lodi ležet Kentucka, ukrutně potlučeného a pohmožděného, dosud však třímajícího Štístko Tábora křiklounů v náruči. Jak se nad podivně vybranou dvojicí skláněli, poznali, že dítě je studené a bez života. „Je mrtev,“ pronesl někdo. Kentuck otevřel oči. „Mrtev?“ opáčil vysíleně. „Ano, člověče drahá, a ty taky umíráš.“ Úsměv zazářil z očí dodýchávajícího Kentucka. „Umírám,“ opakoval, „on si mě bere s sebou — vyřiďte’chlapcům, že mám teď Štístka u sebe,“ a ten silák, držící se křehkého děťátka tak, jak se praví, že tonoucí se stébla chytá, odplýval do řeky stínů, která věčně věků plyne k moři neznáma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V údolí Sacramenta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.