.

.

Copyright © Andrew Pyper Enterprises Inc., 2008

Translation © Jindřich Manďák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-663-0

ISBN mobi 978-80-7462-668-5

.

Heidi

.

SVÁTEK PRÁCE – PRVNÍ PONDĚLÍ V ZÁŘÍ 2007

Nevěděl jsem, že můj syn umí určit směr podle hvězd.

Jižní koruna. Lyra. Delfín.

Sam zanechává otisky nosu na čelním skle před sedadlem spolujezdce. Když vyjíždíme po dálnici z města, odříkává souhvězdí a šeptá „jih“, „východ“ a „sever“ při každé změně směru.

„Kde ses to naučil?“

Pohlédne na mě stejným způsobem, jako když jsem přišel večer před několika dny do jeho pokoje a přistihl ho, jak vystřeluje prakem četu plastových mariňáků, pěkně jednoho vojáčka po druhém, na střechu sousedova domu. „Jsem terorista,“ odpověděl tehdy na otázku, co to provádí.

„Naučil co?“

„Ty hvězdy.“

„V knihách.“

„V jakých knihách?“

„Prostě v knihách.“

U Sama vím, že se dál nedostanu. Je to proto, že jsme oba čtenáři. Ne nutně vášniví, ale povahou. Pozorovatelé. Kritici. Interpreti. Čtenáři knih (aktuálně poslední, zuřivý Philip Roth v mém případě a Robinson Crusoe předčítaný v úryvcích před spaním v případě Sama). Ale také komiksů, cestovních katalogů, sprejovaných nápisů na záchodech, návodů ke spotřebičům, receptů na krabicích cereálií. Na materiálu nezáleží. Čtení je pro nás způsobem, jak si přeložit svět do jazyka, jemuž alespoň částečně rozumíme.

„Sever,“ říká Sam s nosem znovu přimáčknutým ke sklu.

Oba hledíme na plochu stínu na vrcholu stoupání. Z ontarijského kukuřičného pole trčí čtvercový monolit jako poslední pozůstatek nějaké prastaré zdi.

„Au-to-ki-no Mus-tang. Zá-věr se-zó-ny. Svá-tek prá-ce od se-tmě-ní do sví-tá-ní,“ čte Sam na ceduli, kterou míjíme.

Nakloní se dopředu, aby si prohlédl neonového kovboje na vyhazujícím divokém koni, a tenhle světelný poutač autokina nás svádí z noční silnice.

„Už jsem tady byl,“ říká Sam.

„Ty si to pamatuješ?“

„Pamatuju si ten poutač. Toho muže na koni.“

„Byl jsi tehdy hodně malý.“

„Co jsem teď?“

„Teď? Teď jsi mladý muž, který čte knihy a hledí na hvězdy.“

„Ne,“ šklebí se nesouhlasně. „Je mi osm. A mám dobrou paměť.“

Přijeli jsme sem, vdovec a jeho syn, zhlédnout poslední letní filmové představení v jednom z posledních autokin v zemi. Posledním z posledních.

Tamara – Samova matka, moje žena – zemřela osm měsíců po Samově narození. Od té doby jsem považoval za jeden z rodičovských úkolů návštěvy kina. Ve ztemnělém kinosále (nebo zde v setmělém kukuřičném poli) nacházíme se Samem intimitu, kterou neohrožuje mluvení. Je v tom něco výlučně mužského. Důvěrnost, kterou otcové a synové nacházejí v pasivních, většinou tichých zálibách, jako je třeba muškaření nebo sledování baseballových zápasů.

Chlapík v budce u vjezdu se zarazí, když zahlédne na sedadle spolujezdce Sama. Dnešní hlavní film – děsivý hollywoodský thriller, který v současné době shrabuje poslední snadno vydělané letní dolary – je přístupný od sedmnácti let. Podávám chlapíkovi bankovku, která více než pokrývá plnou cenu pro dva dospělé. Mrkne na nás, mávnutím nás propustí, ale s vrácením drobných se neobtěžuje.

Areál je nabitý k prasknutí. Nejlepší zbývající místo je vpředu před prodejnou s občerstvením, hodně do strany od plátna. Sam to chtěl zkusit víc vzadu, ale já vím, že tam zajíždějí středoškoláci. Tráva a propašovaná žitná, puberťáci a puberťačky a všechno to, co jim tam projde. Nezůstávám tady s řádnými občany kvůli Samově morální výchově, ale kvůli nostalgické závisti, kterou ve mně těsná blízkost těchto přestupků vyvolává.

„Už to začíná!“ oznamuje Sam, když zhasnou světla.

Musím tedy vytáhnout ze zavazadlového prostoru naše stoličky a dlouho nepoužitý spacák jen ve světle reklam. Proklouznu kolem boku auta a očima přitom sleduji plátno. Pro mě je to ta nejlepší část celého zážitku v autokině: skvělá reklama na nezdravou stravu. Tančící párek v rohlíku, chlípně pošilhávající mléčný koktejl, pěvecký sbor hranolků. A něco do sebe má i stepující smažený cibulový kroužek, který mi pokaždé zlomí srdce.

Rozložím Samovu stoličku a potom tu svou. Postavím je těsně vedle sebe a přikryju spacákem.

„Do-brou zá-ba-vu s na-ším fil-mem!“ slabikuje Sam text na plátně.

Řady zaparkovaných aut čekají na konečnou přeměnu purpurového nebe v černé. Ojedinělé zahoukání napravo od nás, nějaká minidodávka rozjařených dorostenců cpoucích se sladkostmi vyvolává dušený smích v okolních vozech. Ale v těch zvucích je slyšet i nervozitu – vyplašené kňourání jako protiváhu nepřirozeného veselí. Abych tento dojem zahnal, pokouším se zasmát také. Je to fotříkovský smích. A jakmile ze mě vyjde, znovu vdechuji povědomou směs výfukových plynů, popcornu a připálených hamburgerů. Spolu s něčím jiným. S něčím, co se podobá strachu. Je to jako slabý odér parfému, který po sobě zanechal předchozí host na podušce v motelovém pokoji.

Film začíná. Scéna hrůzy na úvod: temná postava pronásleduje nočním polem svou kořist. Záběry zoufalých pohybů, míhání paží a bot, klíčů cinkajících na opasku. Rychlý střih mezi sebejistým krokem vraha a panickým úprkem oběti, pád, vzlykání, plazení po břiše. Krátký záběr rukou, z nichž kape něco, co by mohl být olej, nebo bláto, nebo krev. Detail výkřiku.

Nevíme, kdo ten člověk je, ta předurčená oběť, ale poznáváme kontext toho beznadějného úsilí. Je to sen, který každý z nás někdy měl, ten, v němž nás nohy odmítají nést, půda pod nimi se změnila v černou melasu a stahuje nás dolů. A za námi je smrt. Anonymní a jistá, která netrpí našimi handicapy.

Jsme tak blízko plátna, že se musím na stoličce celý otočit, když se chci podívat na něco jiného. Obecenstvo složené z očí. Vrací mi pohled skrz čelní skla se šmouhami rozplácnutého hmyzu.

Znovu pohlédnu dopředu a zakloním hlavu. Podzimní báň noční oblohy, nekonečná a chladná, mě nechává dýchat. Pro tuto chvíli. Pak se i hvězdy vtěsnají dolů.

„Táto?“

Sam se při tom mém vrtění otočil. Usilovně se pokouším hledět před sebe na herce na plátně. Jsou obrovští, nedá se před nimi uniknout. Jejich slova přicházejí ze všech směrů, jako by vycházela z mého nitra. Z filmu se brzy stává ne nějaký neurčitý sen, ale právě ten, který se mi zdál už tisíckrát.

Stojím, aniž si uvědomuji, že jsem vstal ze stoličky. Spacák mi sklouzl z kolenou.

Sam ke mně vzhlédne. Teď, když má obličej napůl ve stínu, vidím v něm jeho matku. To její podoba mu dodává sladkost a neskrývanou zranitelnost. Když vidím svou ženu v jeho rysech, přepadá mě zvláštní pocit, že postrádám někoho, kdo je přitom pořád tady.

„Nechceš něco?“ ptám se. „Brambůrky?“

Sam přikývne. A když mu podám ruku, chytí se jí.

Tápeme ke zdroji projekčního světla. Modrý paprsek a oranžové záblesky sirek zapalujících cigarety na zadních sedadlech – spolu s kalným svitem čtvrtiny měsíce – představují jediné osvětlení. A každý reproduktor umístěný na okénku každého auta vysílá tentýž dialog.

To je on.

O čem to mluvíš?

O tom, co bydlí pod tvou postelí. O očích v noci v přístěnku, které tě pozorují. O tmě. O všem, co tě nejvíc děsí…

Někdo otvírá dveře prodejny a přes nohy nám přejede kužel světla. Sam pospíchá, aby zůstal v něm. Předstírá, že kdyby se dotkl neosvětleného štěrku, než se dostane dovnitř, vtáhne ho to do jiné dimenze.

Což nás tak jako tak vtáhne. Snack bar kina Mustang nepatří do Samovy ani do mé generace, ale do časů, kdy si muži chodili kupovat cheeseburgery ve vázankách. Stačí se podívat na plakáty na stěnách: rozzářené rodinky z šedesátých let vylézají ze svých fordů s ploutvemi, aby koupili nějakou dobrotu pro roztomile vyhladovělé dětičky, které jako by vypadly z rodinného seriálu. Skoro to stačí, aby člověka přešla chuť.

Ale zase ne úplně.

Vlastně potřebujeme nějaký tác. Něco, nač naskládám kartonové misky se smaženými brambůrky, párky v rohlíku zabalené ve fólii, cibulové kroužky tak mastné, že je vidět skrz papírový talíř, na kterém jsou naložené, a také obří láhev sodovky s dvěma slámkami.

Jenže než můžeme odejít, musíme zaplatit. Dívka u pokladny mluví do prázdna. „Ani náhodou,“ plácá. „Ani náhodou.“ Až pak si všimnu, že jí z ucha vede šňůra. Pod bradou má mrňavé mluvítko. „Fakt?“

„Počkám na tebe tam, kde sedíme,“ říká Sam a sebere z tácu párek v rohlíku.

„Jenom pozor na auta.“

„Vždyť stojí, ne?“

Věnuje mi shovívavý úsměv a vyběhne ze dveří.

Po zaplacení vyjdu ven a náhlá tma mě oslepí. Jeden brambůrek upadne z podnosu a já ho rozšlápnu. Kde jsem to sakra vlastně zaparkoval? Film mi to prozradí. Úhel, pod kterým jsem ho sledoval. Ještě kousek dál a do strany.

A je tam. Moje stařičká toyota. Měl bych uvažovat, že ji nahradím něčím jiným, ale ještě nemůžu. Kvůli rtěnce a tužce na oči, které zůstaly po Tamaře v přihrádce na rukavice. Pokaždé když ji otevřu, abych vyndal technický průkaz, mi vypadnou do ruky a Tamara je u mě. Sedí na sedadle spolujezdce a natáčí zrcátko ve stínítku k úpravě mejkapu. Sotva jsme dorazili někam, kam jsme měli namířeno, vždycky se otočila ke mně a zeptala se. „Jak vypadám?“ Pokaždé jsem řekl, že dobře, a byla to pravda.

Nespouštím zrak z obrysu toyoty a klopýtám k ní. Hned vedle stojí ta dodávka s dorostenci. Teď jsou zticha. Napětí filmu upoutalo jejich pozornost.

Proč to dělá? Proč nás prostě nezabije, když má příležitost?

Podnos mi padá z rukou. Není to kvůli filmu. Je to kvůli tomu, co je před naším autem.

Jsou tam naše skládací stoličky. Spací pytel.

Až na to, že spací pytel leží na zemi. A obě stoličky jsou prázdné.

Dvojice puberťáků z minidodávky se na mě kření a ukazuje si na zem na párek v rohlíku, který vypadl z obalu, papírové kelímky s kečupem navíc se mi rozcákly na kalhotách. Podívám se po těch klucích. A ať už se mi v tváři zračí cokoli, přiměje je to, aby zabouchli dveře.

Nechávám toyotu toyotou a prodírám se uličkami mezi auty. Pomalu a systematicky pátrám ve všech směrech. Nahlížím do vozidel a registruji vývoj zábavy u stovek amerických životů – mládež kouřící trávu, hltaví dospělí, dvojice rozvalující se pod pokrývkami na zadních sedadlech pickupů.

Ale Sam nikde.

V tu chvíli mě poprvé napadne zavolat policii. Ale zůstává to jen ve stádiu nápadu. Sam je pryč maximálně tři minuty. Musí tu být. To, co se mohlo stát, se nestalo. Nemohlo se to stát. Nemohlo.

„Same!“

Jako bych nevolal jméno svého syna já, ale někdo jiný. Někdo třetí, znepokojený.

„Same!“

Rozběhnu se. Zpočátku co nejrychleji. Pak si uvědomím, že tempo neudržím ani přes celou délku jedné řady, a zvolním do klusu. Muž, kterému táhne na čtyřicítku, se v poklusu proplétá mezi zaparkovanými auty uprostřed promítání hlavního večerního filmu a otáčí hlavu z jedné strany na druhou. Takových věcí si lidé všimnou. Nějaký teenager v tátově kabrioletu Wolf hvízdne, když běžím kolem, a děvčata, která se s ním tísní vpředu, mi ironicky zamávají. Bezmyšlenkovitě jim zamávání oplatím.

Když prohlédnu všechny řady, přejdu k obvodu areálu. Nahlížím do ztemnělých polí. Každý řádek kukuřice nabízí další šanci, že tam uvidím stát Sama, který se schovává a čeká, až ho najdu. Očekávání, že se objeví, je natolik vtíravé, že ho několikrát opravdu zahlédnu. Ale když se zastavím, abych se o tom ujistil, není tam.

Dorazím do zadní části areálu, kde je světlo z plátna nejslabší a všechno jako by se tam koupalo ve vodě z mořských hlubin. Řádky kukuřice se tu zdají být širší a temnější. Horizont přerušuje jen střecha vzdálené farmy. V jejích oknech se nesvítí. Snažím se ji zamrkáním zaostřit, ale oči mám zastřené slzami. Zvláštní, vůbec jsem je předtím necítil.

Myslel jsem, že jsi duch.

Byl jsem duch. Ale duchové nic nepáchají. Je mnohem lepší být nestvůra. Taková, u níž to do poslední chvíle nevíš, a pak už je pozdě.

Skloním se a položím dlaně na kolena. Nasávám vzduch. Pauza, během níž se dostaví panika. Hrůzné představy. O tom, s kým Sam je. Co budou dělat. Co dělají. Jak se už nikdy nevrátí.

Někoho jsem viděl. Díval se do okna.

Viděl jsi, kdo to byl?

Nějaký člověk. Nějaký stín.

Už jsem se skoro rozběhl zpátky ke snack baru, když jsem to zahlédl.

Postava mizící mezi stvoly kukuřice. Asi tak mé výšky, ne-li vyšší. Tam. A najednou tam není. Snažím se spočítat řádky mezi místem, kde stojím, a místem, kde ta postava vnikla do pole. Sedm? Osm? Ne víc než deset. Když minu devátý, zahnu vpravo a vnořím se do kukuřice.

Vláknité listy mě šlehají do obličeje, stvoly s praskáním uhýbají, jak si prorážím cestu. Zvenku to vypadalo, že jsou mezery mezi řádky širší, ale teď, když jsem uvnitř, není tu dost prostoru k tomu, aby se tu muž mé postavy pohyboval, aniž by se o něco zachytil, aniž by klopýtal, aniž by ho něco šlehalo. Není to ani tak běh jako spíš pronikání zužujícím se jícnem.

Jak může ten, koho jsem zahlédl, postupovat rychleji než já? Při té myšlence se zastavím. Lehnu si na břicho a snažím se zrakem proniknout mezi stvoly. Tady dole je jen šedivé světlo, jako hvězdný prach. S otevřenými ústy přitisknutými k zemi mi připadá, jako by měsíční svit měl jakousi příchuť. Anorganická drť ocelových hoblin.

Učím své tělo nehybnosti.

Napadá mě, že jsem se za tu dobu, co jsem opustil Sama, zbláznil. Náhlé pominutí smyslů. Vysvětlovalo by to, proč se v noci prodírám kukuřičným polem. Honím něco, co tu vlastně vůbec není.

A pak to vidím.

Pár bot spěchá k druhému konci pole. Nějakých třicet metrů přede mnou a pár řádků doleva.

Vyhrabu se na nohy. Sténám nad ztuhlými koleny, pálí mě svaly v bocích. Rukama se chytám stvolů a přitahuju se dopředu. Vytrhávám kukuřičné klasy a házím je za sebe, kde duní jako další pár bot.

Vždy po několika krocích se otvírá výhled na farmu v dálce a já uhýbám stranou, abych se blížil přímo k ní. Jako kdybych věděl, kam má ta postava namířeno. Jako kdybych měl nějaký plán.

Znovu zvedám hlavu a hledám sedlovou střechu, ale místo toho zahlédnu tu postavu. Přebíhá zprava doleva přes mezeru mezi řádky. Mihne se za klasy s hedvábnými třásněmi na špičkách. Je temnější než noc, která těsně obepíná kukuřičné pole.

Vyrážím vpřed. Mrkám, abych si pročistil vidění a mohl znovu zaostřit pohled do řádků. Ale co to bylo? Nedalo se určit, jestli je to muž nebo žena, žádné určité oblečení, žádná pokrývka hlavy, žádné viditelné vlasy. Žádný obličej. Strašák, který seskočil z tyče.

Když teď křičím, nevolám už Sama, ale to něco, co je tu v poli se mnou.

„Vrať mi ho! Vrať mi ho!“

Není v tom hrozba. Žádný slib pomsty. Není to o moc víc než sípání otce přetvořené do slov.

Najednou jsem ve dvoře farmy. Kolem zrezivělé houpačky bují přerostlá tráva. Z okenic oprýskává nátěr. Vytlučená okna.

Obejdu dům dozadu. Nikde nestojí žádné auto. Žádná známka toho, že by se tu někdo pohyboval od té doby, co odtud nějaká špatná zpráva vyhnala lidi, kteří tu bydleli naposledy.

Na vteřinku se zastavím, abych si promyslel, co dál. Tehdy mi nohy vypoví službu. Padnu na kolena, jako bych pocítil náhlou potřebu pomodlit se. Přes bušení srdce naslouchám vzdalujícím se krokům. Nejsou už tu slyšet ani hlasy z filmu. Jediným zvukem je elektrizující cvrkání cvrčků.

A jediné, co je vidět, je plátno autokina Mustang. Daleko, za oceánem kukuřičných stvolů, ale stále jasně viditelné. Tiché představení hrůzy, která je mnohem uhlazenější a věrohodnější než ta moje.

Je to, jako kdybych se díval sám na sebe, když mi to došlo. Pravda, o které nikdy nikoho nepřesvědčím, ale to neznamená, že je pochybná.

Vím, kdo to provedl. Kdo mi vzal syna. Znám jeho jméno.

Klečím ve vysoké trávě u opuštěné farmy a hledím na jeho tvář. Dvanáct metrů vysoká, tyčící se nad nesklizenými poli. Neslyšně pohybuje rty a oslovuje přímo noc, jako nějaký bůh. Nestvůrně zvětšená tvář, vytvořená světlem na vybíleném plátně.

Role, která je podle herců nejlepší ze všech. Padouch.

ČÁST PRVNÍ

KENSINGTONSKÝ KROUŽEK

I

DEN SVATÉHO VALENTÝNA, 2003

„Kartičky lásky!“

To je Sam, můj čtyřletý syn. Vběhne do mého pokoje, vyskočí na postel a zasype mi obličej valentýnkami s nalepenými srdíčky.

„Je Den lásky,“ přikývnu. Vyhrnu mu tričko a mlaskavě ho líbám na bříško.

„Kdo je tvůj Valentýn, táto?“

„Myslím, že to bude muset být máma.“

„Ale ona není tady.“

„Na tom nezáleží. Můžeš si vybrat, koho chceš.“

„Opravdu?“

„Určitě.“

Sam se nad tím zamyslí. V prstech skládá a rozkládá jedno přáníčko. V dosud vlhké barvě z voskovek se mihotaly jiskřičky.

„Takže tvůj Valentýn je Emmie?“ ptám se ho. Emmie je jeho stálá chůva. „Nebo některá pečovatelka?“

A tehdy mě překvapí. Daří se mu to často.

„Ne,“ říká a podává mi svoje papírové srdce. „Jsi to ty.“

Takové dny, nevyhnutelné kalendářní svátky – Vánoce, Den otců, Den matek – jsou horší než jiné. Připomínají mi, jak jsem osamělý. A jak se v průběhu času tato osamělost zavrtává hlouběji, do morku kostí. Jako choroba číhající pod dočasným uklidněním.

Ale v poslední době se něco změnilo. Úplně mizí tíha ztráty a na její místo nastupuje prázdnota. Myslel jsem si, že jsem posledních tři a půl roku truchlil. Ale možná že se až teď probírám z šoku. Možná že opravdový žal teprve přichází.

Sam je mi vším.

Tohle pravidlo pořád pomáhá. Ale v měsících bezprostředně následujících po Tamařině smrti to bylo víc než pouhé soustředění. Dovolovalo mi přežít. Žádné jednostranné potřeby, žádné já. Nepovoloval jsem si snění, to mě přivádělo na půl cesty k necitelnosti a umožňovalo věci zvládnout snadněji, než kdybych se příliš oddával citům a snům.

Ale možná že právě to byla chyba. Možná jsem se mýlil, když jsem věřil, že se člověk dokáže obejít bez něčeho, co k němu patří. Ostatně pokud se k žití požaduje nebýt ničím, pak už člověk vlastně nežije.

Tamařiny poslední dny jsou něco, co nehodlám rozebírat. Přiznám se k jakémukoli nevhodnému chování, chybnému úsudku a porušení zákonů. A jsem připraven zkoumat povahu paměti (jak to nazývají ediční kecy na záložkách onoho typu skvělých románů zahleděných do moře), i když to s sebou nese ty nejprudší záchvěvy lítosti. Ale nehodlám vám vyprávět, jaké to bylo být svědkem bolesti mé ženy. Být svědkem její smrti.

Nicméně chci říct tohle: její ztráta mi otevřela oči. Upozornila mě na tisíce hodin strávených tím, že jsem se užíral nenaplněnými ambicemi, malichernými stížnostmi na zaměstnání, zdánlivě nehoráznými každodenními křivdami. Na všechny promarněné příležitosti, kdy jsem neměl myslet, nýbrž jednat. Chopit se šance na změnu. Pochopit, že jsem se mohl změnit.

Bylo mi právě jedenatřicet, když Tamara zemřela. Neměl jsem za sebou ani polovinu života. Ale když zemřela, dolehlo na mě kruté poznání, jak ten život mohl být úplný. Jak byl úplný, kdybych jen na něj tak pohlížel.

Jako novomanželé jsme koupili dům na Euclid Avenue hned u Queen Street, ještě než se tam zabydlely prodejny s vybavením pro jógu, stodolarové kadeřnické salony a obchody s erotickými pomůckami. I když jediní, kdo tehdy praktikoval jógu, byli opilci rozložení v různých pozicích ve vchodu do obchodu a jedinou erotiku představoval půlhodinový zážitek s jednou z těch dam promenujících se na nároží na vysokých podpatcích. Stěží se mi tehdy podařilo složit zálohu a teď si nemůžu dovolit dům prodat. Ne, pokud chci žít někde poblíž centra.

Což chci. Když už pro nic jiného, pak proto, že rád chodím do práce pěšky. Přes veškerý komfort, který sem vnáší nový příliv peněz, nabízí Queen Street West chodci spoustu dramatických výjevů. Punkery pokřikující na párek vrčících mastifů před koncertní halou Big Bop. Sbor týpků trpících samomluvou, kteří vysadili prášky. Nebo ten chlap, co za mnou každé ráno chodí přes celý blok a chce po mně, abych mu koupil prosciuttový sendvič (je v tom velmi vybíravý), a z neznámých důvodů mě oslovuje Steve-o. A to nemluvím o ambulancích, které odvážejí každého, kdo předchozí noci nedostal lůžko v útulku.

Prožíváme v dějinách města období, kdy kdekdo upozorňuje, v čem se Toronto mění. Víc se staví, stěhuje se sem víc lidí, existuje víc způsobů jak vydělat peníze i jak je utratit. A víc důvodů ke strachu. Příběhy o bezdůvodném násilí, vtrhnutí do bytu či domu, zločinech spáchaných z projíždějícího auta, napadeních bez motivu. Ale není to jenom to. Není to hrozba, která vždycky přichází od nich z našich představ, nýbrž potenciálně od kohokoli, dokonce i od nás samých.

V ulicích teď panuje napětí, agresivita, která vyvěrá z neukojitelných tužeb. Poněvadž dnes je toho v nabídce víc než dřív a dá se toho víc chtít. Tento druh změny, probíhající rychle a nekontrolovatelně, vede lidi k tomu, aby viděli ostatní jinak než dřív. Jako trh. Jako segment. Jako jednotlivé body přístupu k tomuto segmentu.

Všichni máme jedno společné. Chceme víc. Ale chtění má i svou temnou stránku. Může změnit ty, kteří se kdysi vůbec neznali, v konkurenty.

Jdu po Queen Street až ke Spadina Avenue, pak směrem k jezeru až k sídlu National Star – „torontských The New York Times“, jak byl tento deník nazván v jedné obzvlášť nedomyšlené reklamní kampani. Tady jsem začínal. Rozhněvaný mladý muž bez jakýchkoli příčin k hněvu, který se rychle vyšvihl z řadového redaktora na dosud nejmladšího literárního kritika v historii deníku. Svá nesmiřitelná kritéria jsem podepřel přesvědčením, že všechny ty vysoké makovice, které jsem skosil k zemi, jednoho dne uvidí, že moje výroky byly oprávněné. Jednoho dne vydám vlastní knihu.

Až kam moje paměť sahá, jsem cítil, že je ve mně něco, co si najde cestu ven. Byl to pravděpodobně výsledek osamělého dětství jedináčka, v němž byly často mými jedinými přáteli knihy. O víkendech jsem neběhal venku, ale svinutý do klubíčka jako kočka vyhřívající se na sluncem ozářené předložce u postele jsem se hroužil do Greena, Leonarda, Agathy Christie, dumal jsem nad nedostižnými Jamesem, Faulknerem, Dostojevským. Přemýšlel jsem, jak to dělali. Jak vytvářeli světy.

Nedalo se pochybovat o tom, že jakmile vyrostu, zařadím se mezi ně. Nemusím se jim nutně vyrovnat, ale budu se podílet na stejné vznešené činnosti. Připouštěl jsem si, že v tom možná nebudu dobrý. Zpočátku. Ale vyciťoval jsem tvrdou práci vtělenou do mých oblíbených děl a byl jsem připraven věnovat úsilí pozvolnému sebezdokonalování.

Při zpětném pohledu vidím, že jsem na psaní nahlížel jako na jakýsi náboženský rituál. Naprostá oddanost řemeslu a úsilí nic nezamlčet, svaté navzdory tomu, že jinak jsem neznaboh. K náboženství patří i příslib spasení. V tomto případě je to možnost stvořit příběh, který by hovořil za mě, byl by lepší než já. Přesvědčivější, záhadnější, moudřejší. Mám pocit, že dokud byli mí rodiče ještě naživu, věřil jsem, že napsáním knihy bych nás dokázal udržet spolu. A po jejich smrti jsem jen změnil jeden článek své víry: pokud napíšu dostatečně dobrou knihu, mohl bych je přivést nazpět.

Jenže žádná kniha se nevylíhla.

Místo toho jsem si po univerzitě začal na volné noze proťukávat na klávesnici cestu do vyšších pater žebříku v maloměstských týdenících a ve specializovaných časopisech („Nový pes – vaše nová osobnost“ pro časopis Láska štěněte a „Mrkev versus řepa: Kořeny problému“ pro Výživu ze zahrady), které zvítězily ve svých oborech.

Poté, co jsem se oženil a dostal místo v National Star, jsem už na svou knihu tolik nemyslel, ale o to víc na svou materiální budoucnost. Děti. Cestování. Ale nemohl jsem se zbavit hlodavé myšlenky, že se zpronevěřuji svému předurčení kvůli domácímu pohodlí. V zastrčeném koutku duše jsem stále čekal. Na úvodní řádek. Na vstup.

Jenže žádný řádek se nevylíhl…

Místo toho se staly dvě věci, podivně spojené a ve stejnou dobu: Tamara otěhotněla a já jsem zrušil předplatné na nedělní The New York Times. Druhé rozhodnutí jsem navenek zdůvodňoval tím, že jsem stěží našel čas alespoň k prolistování spousty rubrik a příloh, natož že bych některou z nich četl. A teď, s dítětem na cestě – to bylo plýtvání.

Pravda neměla nic společného s úsporou času nebo šetřením lesů. Mělo to co dělat s tím, že jsem dospěl k bodu, kdy mi každé otevření literární rubriky nedělních Timesů působilo fyzickou bolest. Vydavatelé. Jména autorů. Tituly. To všechno patřilo ke knihám, které nebyly moje.

Bolelo to. Nešlo jen o emoce, o pouhé mrskání vlastního ega. Bolelo to stejně, jako bolí ledvinová kolika nebo když dostanete kopačkou do rozkroku, nepopsatelně, nesnesitelně. Na samotných kritikách přitom většinou nezáleželo. Vlastně jsem nedokázal dočíst ty aspoň trochu příznivé. Pokud jde o ty negativní, až příliš často se ukázalo, že nepředstavují dostatečně hojivý balzám na moje utrpení. Dokonce i ten nejnevlídnější vandalismus, nejzavilejší likvidační útoky mi jenom připomínaly, že jejich oběti aspoň vyprodukovaly něco, na co se dá kálet. Ach, probudit se takhle v deštivou neděli a odmítnout vylézt z postele kvůli tomu, že vás ztrhali v Timesech! To by byla sladká muka, ve srovnání s pomalým vykrvácením v zemi nikoho by to znamenalo, že tvoříte slova, která stojí těmto renomovaným novinám alespoň za pohrdání.

Pak přišel Sam a to hrozné chtění se vytratilo.

Miloval jsem – Tamaru a svého syna, dokonce i svět, který mi do té doby nijak zvlášť k srdci nepřirostl. Přestal jsem se pokoušet psát. Štěstí mě příliš zaměstnávalo.

O osm měsíců později Tamara zemřela.

Sam byl maličký. Příliš malý, než aby si pamatoval svou matku, takže veškeré vzpomínání za nás oba spočívalo na mně.

Zanedlouho poté jsem znovu začal věřit, že něco napíšu. Čekal jsem na příležitost jak vyprávět jeden pravdivý příběh, který by mohl mrtvé přivést zpátky.

Sestup v kariéře začal nějaký čas po mém návratu z dovolené pro úmrtí blízké osoby. Nadcházející milénium, řekli nám, uvádí nový typ „uživatelsky příjemných“ novin, které budou konkurovat rýsujícím se hrozbám ze strany internetu, kabelových zpravodajských kanálů a rozšířené částečné negramotnosti. Čtenáři jsou dnes méně trpěliví. Příliš mnoho slov jen marní jejich čas. V souladu s tím se ze sekce umění stává sekce zábavy. Reportáže se omezí, aby vytvořily prostor pro „zprávy“ o celebritách a fotografie filmových hvězd procházejících se ve slunečních brýlích s latte o velikosti vzpěračské činky. Interní oběžníky nás nabádaly, abychom už své články nezaměřovali na dospělé, kteří hledají informace a analýzy, ale na mladistvé s poruchami soustředění.

Prostě konstatujme, že to nebyla příznivá doba pro literární sekci.

Ne že by ke zhroucení mé novinářské kariéry došlo přes noc. Po příčlích váženosti jsem sestupoval postupně od literárního sloupkaře (škodolibě a sarkasticky tepajícího skoro všechno) na univerzálního pisálka sekce zábavy (profily hvězdiček, zaznamenávání víkendových kasovních výsledků), pár měsíců jsem působil jako „mladší autor nekrologů“ (přičemž „starší autor nekrologů“ byl o pět let mladší než já), než jsem se dostal až úplně dolů, do univerzálního lapače novinářského odpadu: na pozici televizního kritika. Pokoušel jsem se přemluvit redaktora mé sekce, aby mi u jména alespoň uváděli „televizní filmový kritik“, ale když jsem o dalším víkendu otevřel přílohu Televizní novinky!, zjistil jsem, že dokonce už ani nemám jméno a že jsem teď prostě „Čumil u bedny“.

Což je docela výstižné. Těch několik posledních měsíců profesionálního chřadnutí jsem trávil víc času v různých polohovacích křeslech a na matracích: na svém lůžku, ze kterého ráno vstávám stále později, v křesle v ordinaci svého terapeuta, z něhož se zvedám zbrocený potem, a také na pohovce v suterénu svého domu, kde si zrychleně pouštím debilní pilotní díly k sitkomům, kriminální dramata a reality show. Ty na mě celkově působí jako nějaká otupující droga, jako prášky na spaní, které vkládají pod jazyk chovancům ústavů pro duševně choré.

Samozřejmě nic z toho není žádná hanba. Anebo ne větší hanba než u většiny věcí, které děláme za peníze. Placených míst u ochránců velryb, kopáčů studní v Africe či aktivistů proti globálnímu oteplování je tak žalostně málo.

Potíž je v tom, že se ke mně téměř nepostřehnutelně vrátila ona pozapomenutá představa z dětství, jako bláznivé našeptávání. Kouzlo černé magie. Ďáblův příslib.

Možná že kdybych uměl seřadit správná slova ve správném pořadí, byl bych zachráněn. Možná že bych ze svého toužení mohl udělat umění.

V dlouholetém kritikovi je nevyhnutelně vždycky něco zatrpklého. V podstatě je to kvůli tomu, že jeho činnost mu denně připomíná jeho druhořadé postavení. Nikdo nezačíná s přáním knihy recenzovat. Chce je psát. Tvrdit něco jiného by bylo jako pokoušet se někoho přesvědčit, že jste jako dítě snil o vážení žokejů a ne o závodění na dostizích.

Požadujete-li důkaz, podívejte se na půl tuctu duší v kójích kolem té mé, na lidi, kteří ťukají do klávesnic a hledí do prázdna. Společně se probíráme haraburdím, které nám tu každý den vyplaví populární kultura. Cédéčka, dévédéčka, počítačové hry, filmy, časopisy. Je tu dokonce i knižní zpravodajství. Moje někdejší doména. Nyní zodpovědná za sestavení jediné, ignorované stránky v sobotním vydání. Ale pořád je to lepší než místo, kam dali mě.

A už jsme tu. Zastrčení v koutě, bez oken do vzdálenosti co by sešívačkou dohodil. Kvůli stohům černých videokazet, které zabírají veškerou plochu a neustále hrozí zřícením, tomu mí kolegové říkají pornopalác. A je to porno. Je to televize. Návykově ostudné potěšení, kterého zřejmě všichni chceme víc.

Na mé židli leží krabice s novými přírůstky. Vyndávám první z nich – reality show, která mi slibuje soutěžící v bikinách pojídající živé pavouky – když mi poklepe na záda Tim Earheart, jeden z investigativních reportérů našeho deníku. Nikdy byste to neřekli, ale Tim je tu můj nejlepší přítel. Teď si s tupým úžasem uvědomuji, že je možná můj vůbec nejlepší přítel.

„Nemáš něco z Rozdivočelých holek?“ ptá se a přehrabuje se v kazetách.

„Myslel jsem, že jsi spíš dokumentární typ.“

„Manželka je tento týden mimo. Vlastně se nemusí vrátit už vůbec.“

„Janice od tebe odešla?“

„Zjistila, že můj utajovaný zdroj k reportáži z minulého týdne o Pekelných andělech je jedna z těch motorkářských holek,“ říká Tim se smutným úsměvem. „Řekněme to tak, že jsem ji utajoval víc, než byla Janice ochotná tolerovat.“

Pokud je pravda, že jeho nejnovější manželka zvedla kotvy, bude to pro Tima už třetí manželství spláchnuté do kanálu. Příští týden mu bude šestatřicet.

„To je mi líto,“ říkám, ale on už můj soucit odmítá mávnutím ruky.

„Co takhle večer na panáka?“ navrhuje na odchodu, než se znovu zapojí do hektické důležitosti oddělení zpravodajství. „Počkej. Je Valentýna, ne? Nemáš rande?“

„Nerandím, Time. Nedělám vůbec nic.“

„Vždyť už je to doba.“

„Ne tak dlouhá.“

„Někdo by řekl, že čtyři roky je dost na to, aby…“

„Tři.“

„Tak tři roky. Nakonec stejně budeš muset čelit faktu, že ty jsi pořád tady, i když Tamara ne.“

„Věř mi. Čelím tomu každý den.“

Tim přikývne. Byl ve válečných oblastech. Pozná oběť, když na nějakou narazí.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ říká. „Myslíš, že je příliš pozdě pozvat tu novou praktikantku, kterou mají dole na personálním?“

Cestou domů se to stalo znovu.

V těchto dnech se mi stále častěji stává, že uprostřed nějaké činnosti – když uháním do obchodu na rohu, buším do klávesnice denní příděl slov, stojím ve frontě na kávu – se dostaví slzy. Tak tiše a bez varování, že si toho sotva všimnu.

A pak dnes, když jsem kráčel po chodníku a na otázku, nač myslím, bych odpověděl „na nic“, to začalo zase. Na lících mě mrazily mokré stružky.

Do hlavy mi vnikla jakási rýmovačka. Bezútěšná odrhovačka, která mě vede domů.

Je mi zle dál,

je mi zle dál,

leč kdo by, krucinál,

o můj názor stál?

Když se dostanu domů, je už Sam po večeři a chůva Emmie ho osušuje po koupeli. Přišel jsem o další nenahraditelný okamžik. Koupání Sama miluji víc než cokoli jiného. Trocha hudby. Hrdinské námořní bitvy sváděné gumovými kachničkami a starými kartáčky na zuby. A to všechno směřuje k posteli. K vyprávění.

„Vezmu ho,“ říkám Emmie a ona rozevírá osušku, do níž ho předtím zabalila. Sam vyrazí ze svého zámotku a vrhne se mi do náručí. Andílek vonící mýdlem.

Obléknu mu pyžamo. Otevřu knihu, kterou se teď propracováváme. Ale ještě než začnu číst, Sam si mě chvíli prohlíží. Přiloží mi dlaň k čelu.

„Co myslíte, pane doktore? Uzdravím se?“

„Budete žít,“ říká.

„Ale je to vážné?“

„Nejsem si jistý. Je?“

„Nic, co bych nedokázal zvládnout.“

„Nechci, abys byl smutný.“

„Někdy mi chybí tvoje máma. Nic víc. To je normální.“

„Normální.“

„Víceméně.“

Sam sešpulí rty. Není si jistý, jestli má věřit mému stísněnému úsměvu. Ale potřebuje, abych byl v pořádku. A já kvůli němu zůstávám tak v pořádku, jak to jen jde.

Zívne. Přivine se těsně ke mně, opře se hlavou o můj krk, aby cítil vibrace slov, která přijdou. Zabodne prst mezi stránky, na nichž držím knihu otevřenou.

„Kde jsme přestali?“

Jakmile Sam usne, scházím do pracovny v suterénu. Tamara jí říkala krypta. Je to až příliš výstižné, než aby to bylo zábavné. Místnost s nízkým stropem využíval předchozí majitel jako vinný sklípek. I teď tu cítím závany kvašených hroznů. Vybaví se mi přitom šlapající chodidla.

Tady si prohlížím videokazety. S notebookem na klíně, s dálkovým ovladačem v ruce.

Asi tři minuty pozoruju, jak dívky v bikinách pojídají pavouky, a pak stisknu tlačítko Pauza. Vydoluju z kapsy inzerát, který jsem si vystřihl z dnešního vydání.

Řekněte svůj příběh

Otevřete svou duši. Přeneste svá zasutá slova na papír v tomto intenzivním semináři s Conradem Whitem, vydávaným básníkem a romanopiscem. Opravdově psát. Psát pravdu.

Nikdy jsem o Conradu Whiteovi neslyšel. Nikdy jsem nechodil do žádného spisovatelského semináře, kroužku, večerního kurzu, ani jsem se neuchyloval do nějakého spisovatelského ústraní. Už celé roky jsem se nepokusil napsat nic jiného než to, co pro mě vyplývalo z pracovní smlouvy. Ale tento den měl v sobě něco – v příchuti vzduchu přímo v této místnosti – co signalizovalo, že se ke mně něco blíží. Že už je to tady.

Volám na číslo uvedené na konci inzerátu. Když se hlas na druhém konci zeptá, co si přeju, odpovím bez váhání.

„Chci napsat knihu,“ říkám.

2

Dnes lidé nečtou tolik jako dřív. Viděli jste studie, máte doma teenagery, byli jste v nákupním středisku – už to víte. Jenže je tu něco, co možná nevíte:

Čím méně lidé čtou, tím víc chtějí psát.

Semináře tvůrčího psaní – při univerzitách, v knihovnách, ve večerních školách, v psychiatrických léčebnách, ve vězeních – skutečně představují vzkvétající průmyslové odvětví na bázi inkoustu. A to nemluvím o ad hoc kroužcích nervózních aspirantů rozdávajících nafocené svazky svých pokusů. Každý člen tvrdí, že mu jde o posouzení, ale vskrytu se modlí, aby byl všemi vyhlášen za génia.

A teď jsem jedním z nich.

Adresa, kterou mi hlas v telefonu poskytl, je na Kensigton Market. Schůzky se budou konat vždy v úterý večer po následujících pět týdnů. Dověděl jsem se, že jsem poslední, kdo se ke skupině připojí. Tedy já jsem to nazval skupinou, ale hlas mě opravil.

„Raději tomu říkejme kroužek.“

„Dobrá. A kolik bude účastníků? V tom kroužku?“

„Jenom sedm. O jednoho víc a bál bych se, že bychom nemuseli dosáhnout našeho cíle.“

Když zavěsím, uvědomím si, že Conrad White – jestli to byl on, kdo přijal hovor – se mě vůbec nezeptal na jméno. Také jsem si uvědomil, že jsem si zapomněl zjistit, jestli si mám na první schůzku něco přinést s sebou – pero, poznámkový blok, hotovost na charitativní příspěvek. Ale když jsem to číslo znovu vyťukal, nikdo se ani na desáté zazvonění neozval. Předpokládám, že obsazení kroužku bylo uzavřeno a pan White se rozhodl, že není proč telefon zvedat.

V úterý jdu z práce po Spadina Avenue s šátkem staženým přes uši. Navzdory chladu má většina prodavačů v čínské čtvrti stoly dosud rozložené venku. Mražené zelí bok choy, karambola, citronová tráva. Na všem zmrzlý poprašek sněhu. Na Dundas Square se rychle stmívá. Obří obrazovka na nákupním středisku Dragon City zalévá ulici modrou září reklam.

Pokračuji ještě pár bloků na sever kolem prodejen nudlí bez glutamátu a celých pečených prasat s udiveně otevřenými rypáky ve výlohách řeznictví. Pak rychle přebíhám čtyři proudy provozu do úzkých uliček tržiště.

Kensington představuje pro každého něco jiného, ale já si při chůzi po jeho ulicích pokaždé kladu stejnou otázku: Jak dlouho tu ještě může vydržet? Už teď se některé budovy změnily na „moderní alternativu pro bydlení i práci“ slibující nový „městský životní styl“ pro lidi, kteří „hledají vzrušení a žijí naplno“. Vyndám miniaturní diktafon (nosím ho stále s sebou, abych zachytil obzvlášť břitké věty pro zítřejší recenzi) a čtu ten nápis rovnou z ohrady kolem projektu nejnovějšího obytného domu. Někteří nakupující se také zastavili a čtou stejné poutače. Ale když vidí, že něco šeptám do magnetofonu, jdou dál. Další blázen, kterému je lépe se vyhnout.

Neodmyslitelní portugalští prodavači ryb zvedají kusy tresek a chobotnic z beden s ledem a tančí s nimi k velkým boxům, kam je ukládají na noc. V ulici je dosud plno pankáčů s tvářemi propíchanými zavíracími špendlíky a potrhlých cyklistů, kteří shánějí večerní výhodné nákupy, jak je rok dlouhý. Nebo se prostě shromažďují na jednom z posledních míst ve městě, kde člověk vycítí vzdor vůči náporu developerských projektů, globalizované uniformity, peněz.

A pak mě napadne se znepokojujícím zamrazením, že někteří z těch lidí, kteří tu kolem mě chvátají, tu mohou být ze stejného důvodu jako já.

Někteří z nich mohou být spisovatelé.

Adresa místa setkání mě přivádí ke dveřím vedle baru Fukhouse. Ten, jak vidím skrz špinavé okno, má všechny čtyři stěny, podlahu i strop natřené lesklou černou barvou. Nad vývěsním štítem ve druhém podlaží se v oknech mihotají plamínky tlustých svíček. Pokud jsem si zapsal správně číslo domu, shromáždí se náš Kensingtonský kroužek, jak jsem si ho pro sebe pojmenoval, právě tady

„Anarchisti,“ ozve se za mnou nějaký hlas.

Obrátím se a vidím mladou ženu v nadměrně velké kožené motorkářské bundě. Ramena má obrněná stříbrnými bodci. Zdá se, že nevnímá chlad, ačkoli má pod okrajem bundy jen obnošenou sukni dívčí školy a síťované punčochy. A na hřbetu zápěstí vytetovaného havrana.

„Prosím?“

„Jen jsem vás chtěla varovat,“ říká a mávne rukou směrem ke vchodu do černého baru. „Je to takový jakýsi anarchistický klub. A anarchisti obvykle nemají v oblibě ty, kteří nejsou součástí revoluce.“

„To si umím představit.“

„Ne že by na tom záleželo. Vy jste tu kvůli kroužku. Mám pravdu?“

„Jak jste to uhádla?“

„Vypadáte nervózně.“

„Já jsem nervózní.“

Zašilhá mi skrz poletující sníh do obličeje. Mám stejný pocit, jako když mi na hranicích celník zasune pas do čtečky a já musím čekat, jestli mě nechá projet nebo mě zadrží.

„Evelyn,“ představí se nakonec žena.

„Patrick Rush. Rád vás poznávám.“

„Opravdu?“

A než mohu přijít na to, jestli žertuje nebo ne, otevře dveře a vydá se po schodech nahoru.

Místnost je tak tmavá, že se musím na prahu zastavit a hmatat rukama po stěně, po vypínači, po dívce v kožené bundě. Jediné, čím si mohu být jistý, je to, že ze svíček přetéká vosk na parapety dvou vzdálených oken a že sníh padá venku rychlostí zrnění na televizní obrazovce. Třebaže jsem vystupoval po schodech za Evelyn, teď se zdá, že zmizela v prázdnu, které zeje mezi vstupními dveřmi a okny.

„Těší mě, že jste přišel.“

Mužský hlas. S leknutím se otočím. Při tom náhlém pohybu mi boty sklouznou v kaluži roztátého sněhu na prknech podlahy, až musím znovu najít rovnováhu. Zaslechnu něčí koketní vzdychnutí. Vzápětí si uvědomím, že vyšlo ze mě.

„Tady jsme,“ říká ten hlas.

Předstoupí přede mě temná shrbená postava a nese se doprostřed místnosti, kde teď rozeznávám kruh židlí. Kopnutím si zuju boty a vklouznu na jedno ze dvou volných míst.

„Čekáme ještě na jednoho,“ říká ten hlas. Dojde mi, že je to tentýž, který se mi ozval v telefonu. Conrad White. Prozaik a básník. Nikdy jsem o něm neslyšel, ale teď usedá naproti mně. Zvuk jeho ukolébávajícího hlasu mi zároveň vrací pocit, který jsem měl, když jsem poprvé promluvil o svém přání napsat knihu. Následovala pauza, jak kdyby vážil hloubku mé touhy. Když znovu promluvil a řekl mi podrobnosti, zapsal jsem si je, aniž bych je vlastně slyšel. Zdálo se, že jeho slova přicházejí odjinud, z úplně jiného času.

Všichni čekáme, až se hlas znovu ozve. Jestliže je nás tu opravdu šest, sedíme tiše jako pěna. Je slyšet jen slabé dmutí našeho dechu, vstřebávajícího výpary červeného vína, a odér stoupající z hrubého koberce pod našimi židlemi.

„Á. Už je tady.“

Conrad White se zvedá, aby přivítal posledního člena kruhu. Zpočátku se neotáčím, abych se podíval, kdo to je. Ale když postoupí rozvážně dopředu druhý pár nohou (a nezutých), cítím, jak se někteří z ostatních na židlích kolem mě skrčí. Pak vidím proč.

Ze tmy vystoupí obr s povislými rameny. V první chvíli se zdá, že je bezhlavý – nastane směšný okamžik, kdy mu pohlédnu dolů na ruce, abych zjistil, jestli nenese vlastní lebku – ale to jenom černý tvrdý plnovous zakrývá většinu jeho obličeje. Ovšem ne jeho oči. Bělma jasná, nehybná.

„Děkuji vám všem, že jste přišli. Jmenuji se Conrad White,“ říká starý muž a zase se posadí. Vousatý opozdilec si sedá na zbývající židli – tu po mé levici. Přestože se na něj díky tomu nemusím dívat, ucítím závan z jeho oblečení. Primitivní směs dřevěného kouře, potu, vařeného masa.

„V příštích čtyřech týdnech budu vaším vedoucím,“ pokračuje Conrad. „Vaším průvodcem. Možná i vaším přítelem. Ale nebudu vaším učitelem. Protože psaní v té nejpravdivější podobě – a já předpokládám, že to je to, nač každý z nás aspiruje – se nedá naučit.“

Conrad White se rozhlédne po našem kroužku, jako kdyby dával každému příležitost, aby ho opravil. Ale nikdo to neudělá.

Přistoupí k načrtnutí základních pravidel nadcházejících setkání. Do základní struktury budou patřit týdenní úkoly („Malá cvičení, která vám pomůžou cítit to, co vidíte“), přičemž většina času bude věnována autorskému čtení z děl, která máme rozepsaná. Poté budou následovat komentáře ostatních členů. Zásadní je přitom důvěra. Obzvlášť upozornil, že kritika jako taková nebude tolerována. Místo ní se povedou „rozhovory“. Ne mezi námi, ale „mezi čtenářem a slovy na stránce“. Vnímám, že při těchto slovech několik hlav po mé pravici souhlasně přikývne, ale nepodívám se, abych zjistil, o koho jde. Nevím, čím to je, ale dokud Conrad White mluví, dokážu se dívat jen přímo na něj. Začínám uvažovat, jestli můj upřený pohled není dán jenom ostychem. Možná že v uspořádání našich židlí je něco záměrně okultního, ty svíčky, zhasnuté elektrické osvětlení. Jestliže jeho slova nedoprovází kouzlo, pak je to určitě alespoň jakási závrať. Závrať, kterou nedokážu setřást.

Když se konečně dokážu znovu soustředit, všimnu si, že jsme teď nabádáni k poctivosti. Naším pramenem je pravda, nikoli mistrovství stavby a stylu. „Příběh je všechno,“ říká hlas. „Je naší vírou, našimi dějinami, našimi já. Jedině příběh nám dá naději, že se seznámíme s jinými zážitky než se svými vlastními.“

Jinde – v dostatečně osvětlené místnosti poskytující pohled na detaily tváří, při hučení centrální klimatizace, označení východu nad dveřmi – by mohl být ten poslední příslib nadbytečný. Ale takhle nás osloví. Nebo alespoň mě.

Přišel čas na obligátní „Povězte nám každý něco o sobě“. Děsím se, že Conrad začne u mě. („Ahoj. Já jsem Patrick. Vdovec, otec samoživitel. Kdysi jsem snil o psaní románů. Teď si vydělávám sledováním televize.“) Je to ještě horší, Conrad si nakonec vybere ženu, která sedí hned po mé pravici, ženu, kterou jsem dosud jen cítil (drahý parfém, kožené kalhoty na míru), ale zahlédl jen letmo. To znamená, že já budu poslední. Ten, kdo to uzavře.

Zatímco ostatní hovoří, hraju si s diktafonem ve vnější kapsy bundy. Tisknu nahrávání, pauzu, pak znovu nahrávání, takže vytvářím nazdařbůh sestříhaný záznam. Teprve když už mluvila polovina členů kroužku, uvědomím si, co to dělám. Ne že by mě to zastavilo.

Příjemně vonící žena se představuje jako Petra Dunnová. Tři roky rozvedená a nyní, když její jediné dítě odešlo na univerzitu, je ve svém bydlišti v centru města „převážně sama“. Jmenuje čtvrť – Rosedale – významně, ba provinile, poněvadž ví, že tahle adresa prozrazuje rys, který nám všem ostatním chybí: peníze. Teď paní Dunnová tráví čas sebezdokonalováním. Dlouhé běhy v rokli. Dobrovolná práce pro charitu. Večerní kurzy na nejrůznější témata podle osobního gusta – Dějiny USA do občanské války, Významné evropské obrazy po druhé světové válce, Dvacet klasických románů dvacátého století. Jenže ji už unavovalo v těchto kurzech „vidět sama sebe v různých verzích“ a „profesionální účastnice“ známé tím, že jim nešlo o vlastní poučení, ale o pozvání na schůzku od těch několika mužů, kteří se plížili za kořistí na katedrách doplňovací výuky (tyhle muže paní Dunnová nazývala „lovci divokých koček“). Navíc cítí vzrůstající potřebu vyprávět příběh o životě, jaký by mohla vést, kdyby neřekla ano, když ji starší muž, který se měl stát jejím manželem, pozval na večeři. Pracovala tehdy jako barmanka ve Weston Country klubu. Neprožitá existence, s níž by znovu začala v době studií, život nepředstavitelné volnosti místo manželství s mužem, jehož velkorysé používání platinové karty mylně považovala za šarm gentlemana. Příběh o „Ženě jako já, ale jiné…“

A tady se Petra Dunnová odmlčí. Na dostatečně dlouho dobu, abych si mohl letmo prohlédnout její tvář. Očekávám, že uvidím padesátnici, kterou umlčel její boj se slzami. Místo toho jsem spatřil nápadnou krasavici jen málo přes čtyřicet. A slova jí nesebraly slzy, nýbrž zalykavý vztek.

„Chci mít představu, kdo doopravdy jsem,“ říká nakonec.

„Děkuji vám, Petro,“ říká Conrad White a zdá se, že ho takový začátek potěšil. „Kdo dál?“

Bude to Ivan. Věneček vlasů kolem narůžovělé zářící pleše. Ramena stažená k hrudi, postava příliš drobná na kostkovanou pracovní košili, kterou si zapnul až ke krku. Řidič v metru. Muž, který jen zřídka vidí denní světlo. („Když nespím, je buď noc, nebo jsem v podzemí.“) A osamělý. Třebaže se k tomu přímo nepřizná, patří k těm, kdo nosí své chronické staromládenectví v temných kruzích pod očima a v poraženecky omluvném tónu hlasu. Nemluvě o ostýchavosti, která ho nutí uhýbat očima před kteroukoli ženou v kruhu.

Conrad White se ho ptá, čeho by rád dosáhl při nadcházejících setkáních, a Ivan svou odpověď dlouho zvažuje. „Když vjíždím se soupravou do stanice, vidím, jak se kolem mihnou tváře všech těch lidí na nástupišti,“ říká. „Chci se pokusit některé z nich zachytit. Vytvořit z nich něco víc než pasažéry na druhé straně skla, kteří nastupují a vystupují. Udělat z nich celé lidi. Něco, čeho bych se mohl držet. Někoho.“

Jakmile Ivan domluví, svěsí hlavu v obavě, že toho prozradil příliš mnoho. Musím překonat nutkání jít k němu a položit mu bratrsky ruku na rameno.

A vtom si všimnu jeho rukou. Spočívají mu na kolenou jako nadměrně velké rukavice. Pokožka se napíná na kostech jako zteřelá kůže. Něco na těch rukou okamžitě potlačí chuť přiblížit se k Ivanovi víc, než je nezbytné.

Korpulentní chlapík vedle Ivana se představuje jako Len. Hned nato nás postupně přejede pohledem a přitom se zubí, jako by samotné jeho jméno naznačovalo něco nemravného. „Na čtení se mi líbí,“ pokračuje, „způsob, jakým se z vás můžou stát jiní lidé. Jak můžete dělat různé věci. Něco, co byste nikdy sami neudělali. Jste v tom dost dobří, jako by to už ani nebyly vaše představy.“

To je důvod, proč chce Len psát. Aby se proměnil. Velké dítě s výrazem uctívače počítačových her, který nevytáhne paty z domu, ten typ, jehož jediní přátelé jsou virtuální, další peciválové, kterým posílá online zprávy s dotazy jak se dostat na devátou úroveň v nějaké střílečce se zombíky. Kdo mu může mít za zlé, když se chce stát někým jiným?

Čím víc Len mluví o psaní, tím viditelněji je rozrušený, vrtí robustními boky na okraji židle, tře opěrky, jako by si chtěl osušit pot z dlaní. Ale opravdové vzrušení se u něj projeví, když se přizná, že jeho „velká věc“ je horor. Romány, povídky a filmy, ale v prvé řadě komiksy. Všechno, co se týká „živých mrtvých. Duchů. Vlkodlaků, upírů, démonů, strašidel, čarodějnic. Především čarodějnic. Neptejte se mě proč.“

Len nám všem znovu předvede svůj pokřivený úsměv. Je těžké nemít toho chlapa rád. Své zanícení nijak neskrývá, vystavuje je na odiv tak bezostyšně, že se přistihnu, jak mu skoro závidím.

Vedle mohutného Lenova těla vypadá Angela drobná jako dítě. Část této iluze je třeba připsat největšímu křeslu v místnosti, hlubokému sklápěcímu ušáku se sedací plochou tak zvýšenou, že špičky Angeliných bot jen taktak dosahují k podlaze. Na Angelině zjevu je kromě toho pozoruhodný nedostatek rozlišovacích znaků. Když se pokouším vštípit si její podobu do paměti, poznávám, že má obličej, jaký bude obtížné popsat už po pár hodinách. Jako by se úhly jejích rysů měnily už při tom nejjemnějším posunu, působí dojmem, že je živoucí složenina, spíše představitelka nějakého obecného osobnostního typu než konkrétní osoba.

Dokonce i to, co říká, se jakoby odpařuje, když to z jejích rtů vplouvá do místnosti. Ve městě je poměrně nová, dorazila sem přes „hromadu různých míst tam na západě“. V jejím životě představuje jedinou konstantu její deník. „Až na to, že to ve skutečnosti není deník,“ říká a vydá podivný nosový zvuk, který by mohl být potlačovaným smíchem. „Většina obsahu je smyšlená, ale ne všechno. Takže je to, myslím, spíš literatura než, řekněme, deník.“

Tady zmlkne. Sveze se dozadu do křesla a nechá se jím pohltit. Ačkoliv se nedívá nikomu z kruhu do očí, mám dojem, že záměrně zaznamenává všechno, co ostatní říkají, stejně jako já.

Na řadě je Evelyn. Ta uličnice s kamennou tváří v motorkářské bundě. Jsem trochu překvapený, když se dovím, že je absolventka Torontské univerzity. Nepřekvapuje mě její mládí. Překvapuje mě její výstroj. Připomíná spíš Courtney Love, když se zamilovala do Kurta Cobaina, než postgraduální stipendistku, která se nemůže rozhodnout, jestli má získat titul na Yale, Cornellu nebo Cambridgi. Pak přichází odpověď: hodlá psát dizertační práci na téma „Rozčtvrcení a ženská pomsta v hororovém filmu sedmdesátých let“. Univerzitu mám ještě natolik v živé paměti, abych věděl, že taková témata nejlépe zvládají ti v kostýmu.

Už jsme se dostali dokola k obrovi, který se opozdil. Když Evelyn domluvila, všichni jsme nepatrně změnili pozici, abychom ho vnímali. Připomínalo to spíš nastavení antén k zachycení vzdáleného signálu než přímé otočení k dosažení očního kontaktu. Přesto si všichni z kruhu dokážou ukrást pohled. Až na mě. Vzhledem k tomu, jak je mi blízko, musel bych se otočit celým tělem a zastrčit nohu pod křeslo, abych viděl přímo na něj. A něco takového nechci udělat. Možná je to jenom kvůli tomu, že se v této místnosti necítím jako doma, kvůli rozpakům ze setkání s neznámými lidmi, kteří se mnou kromě touhy po sebevyjádření nemají mnoho společného. Ale z toho muže sedícího po mé levici vyzařuje úplně jiný druh temnoty než z noci venku. Podivná absence soucitu, čitelné lidskosti. Navzdory jeho rozměrům to vypadá, jako by prostor, který zabírá, byla jen nějaká hustší forma nicoty.

„A vy?“ vybídne ho Conrad White. „Co přivádí do našeho kruhu vás?“

Obr se nadechne. Zahvízdání, které vychází z jeho hrudi, ucítím při výdechu na hřbetě ruky.

„Byl jsem povolán,“ říká obr.

„‚Povolán‘ ve smyslu následování svého předurčení? Chápu to dobře? Nebo snad povolán doslovněji?“

„V mých snech.“

„Byl jste sem povolán ve svých snech?“

„Někdy…“ říká ten muž a vypadá to jako začátek úplně jiné myšlenky. „Někdy mívám zlé sny.“

„To stačí. Možná byste se nám mohl představit.“

„William,“ představuje se poněkud zvýšeným hlasem. „Jmenuji se William.“

Jsem na řadě.

Říkám hlasitě své jméno. Zvuk těch elementárních slabik mi dovolí sestavit v bodech stručnou informaci o Patricku Rushovi. Otec bystrého chlapečka, který měl to štěstí, že zdědil matčinu podobu. Novinář, který stále pociťuje, že jeho psaní něco chybí. (Málem řeknu „životu“ místo „psaní“, téměř prořeknutí, které je přesně tak výmluvné, jak byste očekávali.) Člověk, který si není jistý, jestli má co říct, a nyní cítí, že to musí jednou provždy zjistit.

„Dobře,“ říká Conrad White a jeho hlas prozrazuje úlevu. „Oceňuji vaši upřímnost. Vás všech. Vzhledem k okolnostem bude myslím fér, když i já vám povím něco o sobě.“

Conrad White nám říká, že se nedávno „vrátil z exilu“. Jako prozaik a básník publikoval v Torontu ještě před kulturní explozí na sklonku šedesátých let, která stála u zrodu životaschopné národní literatury. Nebo, jak se Conrad White vyrovnaně (nicméně s notnou dávkou trpkosti) vyjádřil, „v době, kdy v této zemi psali jedinci, kteří nepřináleželi ke skupinám, než přišly ke slovu zavřené dveře, několik málo protežovaných, klany“. Pokračoval ve své práci, ale měl stále intenzivnější pocit, že je outsider, zatímco někteří jeho současníci dosáhli něčeho mezi kanadskými spisovateli do té doby nemyslitelného: stali se slavnými. Titíž hippie básníci a prozaici, kteří s ním chodili na přednášky na Torontské univerzitě, předčítali ve stejných kavárnách, byli nyní vydáváni za hranicemi, vystupovali jako „pozvané celebrity“ ve vědomostních soutěžích a dostávali vládní granty.

Ale Conrad White ne. Pracoval na něčem úplně jiném. Na něčem, o čem věděl, že nebude zapadat mezi upřednostňovaná témata a naopak se bude vymykat stylistickým prostředkům jeho úspěšných vrstevníků. Na románu „ohavných odhalení“, který se po svém vydání stal ještě kontroverznějším, než White očekával. Spisovatelská obec (jak na sebe tehdy začala pohlížet) se k němu otočila zády. Přestože reagoval kritickými protiútoky v každém deníku či brožurce, v nichž ho vydavatelé byli ochotni otisknout, zavržení ho spíš zdrtilo, než rozlítilo. Urychlilo jeho rozhodnutí žít v cizině. Nejprve v Anglii, pak v Indii, v jihovýchodní Asii, v Maroku. Do Toronta se vrátil teprve loni. Teď vedl kurzy psaní podobné tomuto, aby si vydělal na nájem.

„Říkám ‚kurzy‘, ale bylo by přesnější mluvit o nich v jednotném čísle,“ sděluje Conrad White. „Poněvadž tenhle je můj první.“

Venku přestal padat sníh. Basové dunění z reproduktorů ve Fukhousu pod našima nohama rozdrnčelo okenní tabule v rámech. Odněkud z tržiště se k nám nese vyřvávání nějakého šílence.

Conrad White nechává kolovat mísu, aby vybral týdenní kurzovné. Pak nám zadává úkol na příští týden. Stránku z rozpracovaného díla. Nemusí být vybroušená, nemusí to být začátek. Prostě stránka z něčeho.

Třída se rozchází.

U dveří se snažím najít své boty. Při odchodu nikdo z nás nepromluví. Je to, jako kdyby se mezi námi v uplynulé hodině vůbec nic nepřihodilo.

Vyjdu na ulici a zamířím k domovu, aniž se ohlédnu po ostatních, a v hlavě mi klíčí rozhodnutí, že už se sem nevrátím. Ale již ve chvíli, kdy mě to napadne, vím, že přijdu zas. Ať už mi Kensingtonský kroužek pomůže najít můj příběh, nebo jestli tím příběhem bude on sám, musím vědět, co z toho vzejde.

3

Ve středu dopoledne mívá Emmie volno, takže mám pracovní den doma a starám se o Sama sám. Jsou mu teprve čtyři, ale sedí u snídaně a pozorně studuje zároveň se mnou sekce Obchod a reality a Zprávy ze zahraničí. Třebaže prakticky nemůže rozumět jedinému slovu, tváří se přísně – stejně jako jeho taťka – když si sliní palec, aby obrátil nezáživnou stránku.

Pokud jde o mě, pročesávám inzertní rubriku, abych zjistil, jestli je v ní ještě inzerát Conrada Whitea, ale nikde ho nenacházím. Možná dospěl k závěru, že jedna skupina, kterou včera večer shromáždil ve svém bytě, je právě tak akorát.

Sam od sebe se skleslým povzdechnutím odstrčí Zvláštní zprávu o podílových fondech.

„Táto? Můžu se dívat na televizi?“

„Deset minut.“

Sam odchází od stolu a pouští si japonskou animaci laserové války robotů. Chystám se ho zeptat, jestli by neztišil zvuk, když mou pozornost zaujme krátká zpráva v rubrice Město.

Reportáž o nezvěstné osobě. Obětí (je člověk „oběť“, když je jenom nezvěstný?) je jakási Carol Ulrichová. Předpokládá se, že byla unesena z hřiště na jednom sídlišti. Nejsou žádní svědci únosu, dokonce ani ženin syn, který byl v té době na houpačkách. Obyvatelům se doporučuje, aby byli ostražití vůči neznámým lidem, kteří by se chovali podezřele. Vyšetřovací orgány pokračují v pátrání po ženě, ale přiznávají, že v případu nemají žádné vodítko. Zpráva končí zlověstným prohlášením policejního mluvčího, že „činy tohoto druhu podle našich zkušeností obvykle znamenají, že pachatel má v úmyslu skutky podobné povahy v budoucnosti opakovat“.

Je to typ děsivého, ale bohužel příliš běžného článku, který bych za normálních okolností přeskočil. Ale čtu ho až do konce proto, že dotyčná čtvrť je ta, v níž bydlíme. Hřiště, odkud ženu unesli, je totéž, kam brávám Sama.

„Co děláš, táto?“

Sam stojí vedle mě. To, že stojím i já, mě tak trochu překvapuje. Pohlédnu dolů na své ruce na držadle posuvných dveří obývacího pokoje.

„Zamykám dveře.“

„Ale tyhle dveře nikdy nezamykáme.“

„Nezamykáme?“

Hledím skrz sklo do naší sněhem zaváté zahrady. Dívám se, jestli nespatřím stopy bot.

„Už to skončilo,“ hlásí Sam, tahá mě za nohavici a ukazuje na televizor.

„Ještě deset minut.“

Sam odběhne a já vytáhnu z kapsy diktafon.

„Nezapomenout,“ šeptám. „Koupit visací zámek k zadní brance.“

Je už víkend a úterní termín požadující stránku z mého neexistujícího rozpracovaného díla se rychle blíží. Během týdne jsem učinil pár pokusů, ale prostředí, ať už doma v kryptě nebo v práci v mé kukani, zahání jakoukoli inspiraci, která se snad chystala objevit. Musím najít to správné místo. Kde by to psalo samo.

Zastavila se u nás Stacey, Tamařina sestra z venkova, aby vzala Sama a jeho bratrance podívat se do muzea na dinosaury, a já jsem vyrazil do Starbucks za rohem. Je slunečná sobota, což znamená, že po poledni bude Queen Street plná nakupujících a zevlounů. Ale je teprve deset a sestava ještě nevyběhla na hřiště. Zajistím si stůl, odklopím víko notebooku a civím na nově vytvořený textový soubor. Až na blikající kurzor mám před sebou šedivou panenskou obrazovku. Její čistota mi nedovoluje ťukat do kláves. Představa, že bych na ni napsal nějaké slovo, mi připadá vulgární, jako kdybych vyšel ven a močil do sněhové závěje. Taky strojové mletí kávy na cappuccino, připomínající zvuk zubařské vrtačky, mi začíná jít pěkně na nervy. Nemluvě o hlasitě vykřikovaných objednávkách létajících sem a tam mezi děvčaty za pultem. Kdo by nezvedl hlavu, aby se podíval, co je to za člověka, který si objednává třičtvrtělitrový hrnek kávy bez kofeinu z kapsle, mléko půl na půl odstředěné a sójové, navrch kopeček šlehačky?

Sbalím notebook a vydám se napříč městem do studijní knihovny na Yonge Street.

U vchodu v přízemí je nával jako vždycky, plno bezdomovců, nováčků ve městě a ztenčující se skupina těch, kdo nevlastní mobil a potřebují si zavolat. Za turnikety se budova otvírá do atria, které protíná všech pět pater nad přízemím. Vyberu si nejklidnější podlaží a zaberu jen pro sebe dlouhý pracovní stůl. Opřu se zády a uvažuju nad jediným slovem, které by mohlo pochodovat do bitvy v čele ostatních.

Nic.

Všude okolo mne jsou desetitisíce svazků, každý z nich obsahuje desetitisíce slov, ale ani jedno jediné z nich mi nenabídne své služby, když je nejvíc potřebuju.

Proč?

Vlastně vím proč.

Nemám co říct.

Ale Conrad White kdysi měl. Když už jsem jednou ve studijní knihovně, rozhodnu se, že si udělám přestávku a trochu si zapátrám. Po panu Whiteovi, vedoucím Kensingtonského kroužku.

Musím se do toho trochu zavrtat, ale některé vzpomínky a kulturní přehledy z šedesátých let se o něm zmiňují pod čarou. Pochází ze staré bohaté rodiny, vzdělání získal na soukromých školách a napsal diskutabilně slibný román, než se uchýlil do ústraní v zámoří. Jak to jízlivě vyjádřil jeden z komentátorů: „Pan White je pro ty, kdo vůbec znají jeho jméno, známý spíše tím, že opustil vlast, než nějakým dílem, které publikoval, dokud zde žil.“

Velmi zajímavé na tomto neúplném životopise Conrada Whitea jsou narážky na temná zákoutí. Obecně se soudí, že odjel kvůli kritickému přijetí své knihy Jarvis and Wellesley. Je to zlomkovitý vnitřní monolog muže bloudícího ulicemi města a hledajícího prostitutku, která se skoro navlas podobá jeho dceři, jež nedávno zahynula při autonehodě. Tuto postavu idealizuje a nazývá „dokonalou dívkou“. Pokud je známo, od té doby už Conrad White nic nenapsal.

Ale v dějové linii Jarvise a Wellesley lze objevit odezvy autorova skutečného života. White opravdu ztratil dceru, své jediné dítě, rok předtím, než se pustil do psaní tohoto románu. A je tu zmínka o tom, že jeho emigraci uspíšil velmi skutečný vztah s nezletilou dívkou a z toho vyplývající hrozba žaloby jak občanskoprávní, tak trestněprávní. Na jedné straně literární samotář, na druhé zvrhlík pronásledující děvčata. Thomas Pynchon si podává ruku s Humbertem Humbertem.

Vracím se zpátky ke svému stolu a vidím, že obrazovka mého notebooku se přepnula do spánkového režimu. Ví stejně dobře jako já, že se dnes psát nebude. Ale to neznamená, že se nebude číst.

Výtisk Jarvise a Wellesley, který vyndám z poličky, si nikdo nevypůjčil už čtyři roky. Když ho rozevřu, jeho hřbet zapraská. Stránky křupají jako bramborové lupínky.

O dvě hodiny později vracím knihu na místo, odkud jsem ji vzal.

Nepochybně jde o prózu, která předběhla svou dobu. Několik explicitních scén popisujících sex mezi starším hrdinou a mladými šlapkami propůjčuje ději jakousi obscénní energii, i když jen pomíjivou. A celou knihu prostupuje nevýslovný očividný žal, zpráva o ztrátě někoho blízkého je silnější v místech, kde vypráví o jejích důsledcích, než tam, kde se pojednává o její příčině.

Ale největší dojem zanechává popis hrdinovy „dokonalé dívky“. To, s jakou barvitostí je vylíčena prakticky bez použití konkrétních detailů. Víte úplně přesně, jak vypadá, jak se chová, co cítí, třebaže ji nikde na stránce nenajdete.

Ještě podivnější je jistota, že ji jednoho dne potkám i já.

4

Úterý s sebou přináší náhlé ochlazení. Minus osmnáct stupňů s mrazivým větrem, při němž je pocitová teplota skoro dvojnásobně nižší. Rozhlasové stanice varují všechny, aby nevycházeli ven, pokud to není naprosto nezbytné. Napadá mě – a nikoli poprvé – že se mohu počítat mezi třicet milionů lidí, kteří žijí dobrovolně v zemi s každoročně se opakujícími pohromami. Všechny nás postihuje mor zvaný zima.

Dole v kryptě hodím na papír sloupec o dvou nových vizážistických show, dramatu o plastickém chirurgovi a pěti (ano, pěti) nových dílech seriálu, v němž bytový architekt vtrhne k lidem domů a předělá jejich obývací pokoje na něco podobného letištním halám. Jakmile to mám za sebou, dám se do práce na svém úkolu pro večerní kurz. Do večera se mi podaří vypotit několik set slov chaotického úvodu – Úterý s sebou přináší náhlé ochlazení, atd. Bude to muset stačit.

Nahoře ohřeju v mikrovlnné troubě zbytky a přichází Sam, aby mi ukázal něco v dnešních novinách.

„Nevypadá jako máma?“

Ukazuje na fotografii Carol Ulrichové. Té ženy, kterou unesli z našeho dětského hřiště. Té, kterou sebrali, zatímco se její dítě houpalo na houpačce.

„Myslíš?“ říkám, beru mu noviny a předstírám, že si prohlížím ženiny rysy. Umožňuje mi to na chvíli před Samem ukrýt tvář. Sam zná podobu své matky pouze z fotografií, ale má pravdu. Carol Ulrichová a Tamara by mohly být sestry.

„Vzpomínám si na ni,“ říká Sam.

„Vzpomínáš?“

„Viděl jsem ji v obchodě na rohu. Taky jednou stála ve frontě před bankomatem.“

„Ach tak.“

Sam mi odtáhne noviny od obličeje. Zkoumavě si mě prohlíží.

„Vypadají stejně. Ne?“

„Tvoje matka byla krásnější.“

Mikrovlnka cinkne. Ani jeden z nás si toho nevšímá.

„Tu paní… ublížil jí někdo?“

„Kde jsi to slyšel?“

„Umím číst, táto.“

„Je jenom nezvěstná.“

„Proč by někdo chtěl, aby byla nezvěstná?“

Vezmu noviny Samovi z rukou. Složím je do čtverce a zasunu si je do podpaždí. Jako neohrabaný kouzelník, který chce nechat zmizet špatné zprávy.

Byt Conrada Whitea není o nic jasnější, i když o hodně chladnější než před týdnem. Evelyn si na sobě nechala bundu a my ostatní pokukujeme po kabátech, které jsme pověsili na věšák u dveří. Zdá se, že William je jediný, kdo si chladu nevšímá. Po stranách jeho křesla mu visí paže v tričku s krátkými rukávy, bílé a rovné jako betonové roury.

Oproti minulému týdnu je tu jeden patrný rozdíl. Každý z nás přišel vyzbrojený: plastovou nákupní taškou, rychlovazačem, zalepenou obálkou, dvěma složkami, deníkem vázaným v kůži a útržkem papíru, které obsahují naše první psané příspěvky. Naše práce se nám chvějí na klínech jako nervózní kočky.

Conrad White nás vítá, připomíná nám, jakým způsobem bude kroužek pracovat. Monotónně pokračuje a já se pokouším dát si dohromady tohoto staršího muže, který k nám promlouvá, s rozhněvaným mužem literatury z doby před čtyřiceti lety. Pokud ho k exilu motivoval hněv, žádný dnes v jeho tváři nenacházím. Místo toho vidím jenom opotřebovaný smutek, v nějž se možná hněv může nakonec proměnit, jestliže se ukáže dostatečně brzy.

Dnešní herní plán od každého z nás vyžaduje, aby nahlas přečetl, co si s sebou přinesl, a to v rozsahu maximálně patnácti minut. Pak dostanou ostatní členové možnost dalších patnáct minut práci komentovat. Reakce je dovoleno přerušovat, ale samotné předčítající nikoli. Máme poslouchat ostatní co nejvstřícněji a nesrovnávat jejich slova s čímkoli, co už tu bylo.

„Jste děti v rajské zahradě,“ říká nám Conrad White. „Nedotčené zkušenostmi, dějinami ani studem. Existuje pouze příběh, který jste přinesli. A my si ho vyslechneme, jako by to byl úplně první příběh ze všech.“

Tím dostáváme zelenou.

První předčítání jsou převážně povzbudivá. S každým dalším hlasem, jenž dává svá slova v plen, maličko ustupuje nejistota, kterou pociťuji ohledně svých vlastních trýznivých čmáranic. Když jsme v polovině a Conrad White vyhlásí kuřáckou přestávku, potvrdím si s ulehčením, že mezi námi nejsou žádní neobjevení Nabokovové, Fitzgeraldové či Munroové – ba dokonce ani Le Carré, Rowlingová či King. A žádné větší překvapení nepřichází ani u námětů. Petra přináší manželskou výměnu názorů ve stylu seriálu Jak to ve světě chodí říznutého dramatem Kdo se bojí Virginie Woolfové a vystihuje určité slovní krutosti do takových podrobností, že se domnívám, že jsou převzaty přímo z vlastních zkušeností. Ivan, řidič v metru, vypráví o muži, který při probuzení zjistí, že se proměnil v krysu, a musí si najít cestu do stok pod městem, poněvadž instinktivně ví, že je to jeho nový domov špíny a nákaz. (Poté, co domluví a já složím kompliment jeho přepracování Kafky, pohlédne na mě tázavě a říká: „Promiňte. Kafka?“) Přestože Len má za to, že pouze úvodní odstavec zamýšleného „třídílného epického hororu“ snese představení, táhne se ten jeden odstavec donekonečna, popisuje v něm noc s použitím veškerých výrazů ze slovníku synonym pro heslo „temnota“. A Evelyn slibně začíná svůj příběh tím, že postgraduální studentku ojíždí vedoucí její doktorandské práce na podlaze ve svém kabinetu, zatímco ona sní s otevřenýma očima o tom, jak ji její otec učí přeskakovat z kamene na kámen na jezeře u rodinné chaty.

Během kuřácké přestávky ti, kdo nešli ven, vstávají, aby se protáhli. Couráme po místnosti, nedíváme se na sebe a nezačínáme rozhovory. Všichni však po sobě pokradmu pokukujeme. A neustále vedeme v patrnosti, kde stojí William, abychom věděli, kterému koutu se vyhnout.

V těchto trapných chvílích, kdy na sobě cítím oči ostatních, si kladu otázku: Jak mě vidí zbytek kroužku? Přinejlepším tak, jak sám na sebe pohlížím ve svých nejlepších dnech: roztomile rozjívený absolvent přípravky, který přežil až do dnešní doby. Anebo naopak tak, jak se vidím, když se cítím nejhůř: chátrající povaleč, který se rychle blíží k bodu, odkud není návratu. Neoddiskutovatelná jsou široká ramena podporující iluzi, že jsem kdysi sportoval. Zdravé zuby. Slonovinová výzbroj vhodná na snímky typu Řekni sýr!.

Jakmile se kuřáci vrátí, pokračujeme v předčítání toho, co zbývá.

A tady se mi to trochu zamlžuje.

Určitě jsem přečetl stránku, kterou jsem s sebou přinesl, protože si pamatuji útržky toho, co k tomu pak řekli někteří členové. (Evelyn shledala, že psaní v první osobě „zachycuje pocit vaší postavy, uvězněné ve vlastním nitru“ a Petra dokázala objevit „skryté utrpení“.) William požádal o svolení, aby nemusel číst svou práci, nebo si to alespoň myslím, protože si nevybavuji jeho slova, jen zvuk jeho hlasu. Hluboký, skřípavý, jako když proháníte vzduch mokrým pískem.

Ale nejvíc mi z druhé poloviny setkání utkvěla v paměti Angela.

První, co mě napadá, když otvírá na kolenou deník v popraskané kůži a pomalu, ba přímo váhavě ho zvedá k očím, je, že vypadá mladší, než jsem před týdnem odhadoval. To, co jsem považoval za nezřetelné rysy dospělé ženy, může být dokonalá dětská hladkost pokožky dívky blížící se dvacítce.

A přitom když čte, mění se dojem dívčího pelu v něco jiného. Je obtížné popsat její tvář, zapamatovat si ji, vidět ji, protože to vůbec není tvář. Je to maska. Maska, kterou nikdy nezaostříte přesně do ohniska, něco jako nedokončená socha, u níž poznáte, že zpodobuje člověka, jenže ať se na ni díváte z nejrůznějších úhlů, může představovat doslova kohokoli.

Tyto úvahy o Angelině zjevu jsou záležitostí několika sekund. Brzy upoutá veškerou mou pozornost to, co předčítá. Posloucháme bez hnutí, nevrtíme se na židlích, nepřehodíme nohu přes nohu. I dýchání je utlumené a mělké.

Neuchvacuje nás virtuozitou svého psaní, protože její styl je prostý jako u dítěte. Celkový účinek je vlastně jako u nějaké zvláštní pohádky. Takové, která nás na chvíli ukolébá a pak její kouzlo naráz přeruší předzvěst nějakého nebezpečí. Je to hlas mládí před poslední zatáčkou na cestě do světa zkaženosti dospělých, zlé dospělé žádostivosti.

Stejně jako při poslední schůzce si i teď pohrávám s diktafonem v kapse, zapínám a vypínám nahrávání. Bezmyšlenkovitě, jako při nervovém tiku. Teď ho zapínám a nechávám běžet.

Od chvíle, kdy Angela začne předčítat, ovládne mě jediná myšlenka: Už se nikdy nebudu pokoušet psát. Zůstane tu samozřejmě to, co dělám pro noviny. A mohu ze sebe tu a tam vymáčknout stránečku, abych se prošvindloval přes následující čtyři setkání. Ale Angelin příběh zhasíná jakékoli tvůrčí světlo, které by se snad mohlo vynořit odněkud z mého nitra.

Jsem si tím jistý, ale necítím závist. Není to případ slabého sportovce, který odmítá soutěžit, když nemůže vyhrát. Vím, že se už nebudu snažit psát pro kroužek, protože dokud Angela nedokončí předčítání z deníku, jsem jenom čtenář.

Po schůzce se jdu s Lenem napít do Fukhousu. Tedy, já tam zajdu jako první a Len se tam objeví o chvíli později. Sedne si na stoličku tři místa ode mě, jako kdybychom se chtěli pobavit předstíráním, že nevíme, kdo ten druhý je. Pár minut poté, co nás barman s tetováním v obličeji obslouží – pro mě pivo, pro Lena pomerančový džus – je už udržování prázdných míst mezi námi směšné.

„Co zatím říkáte na ten kurz?“ ptám se.

„No, dobrý. Možná se z toho nakonec vyklube ten nejlepší.“

„Už jste někdy něco psal pro nějaký kurz?“

„Hromadu. Jako teda spoustu.“

„Takže už jste ostřílený profík.“

„Ale nic mi ještě nevydali. Na rozdíl od vás.“

To mě zaskočí. Stává se mi to pokaždé, když mě někdo pozná, než si uvědomím, že můj páteční sloupek Týdenní výběr z hlavního vysílacího času má hned u jména drobnou fotografii. Samolibý úsměv pošuka.

„Není vydání jako vydání,“ namítám.

Domnívám se, že tím to končí. Zdvořilosti bylo učiněno zadost a pivo mám skoro v sobě. Chystám se hodit na sebe kabát a sebrat odvahu vyrazit pěšky do zimy, když si Len troufne přijít s vlastní otázkou.

„Ten chlap je setsakra divný, nemyslíte?“

Mohl by mluvit o Conradu Whiteovi nebo o Ivanovi či o barmanovi s kérkou ještěrky na líci, případně o vůdci svobodného světa, který na televizní obrazovce nad barem právě varuje před nervovým plynem doručovaným v aktovkách, ale nemluví.

„William je skutečně samorost.“

„Vsadím se, že bručel. Myslím jako ve vězení.“

„Vypadá na to.“

„Trochu mi nahání strach.“ Len přesouvá pohled ze svého pomerančového džusu na mě. „A vám?“

„Mně?“

„Nenaskakuje vám z něj husí kůže?“

Mohl bych přiznat pravdu. A kdybych člověka před sebou znal lépe nebo déle, přiznal bych ji. Jenže Len až příliš nepokrytě dychtí po společnosti, než abych mu už teď vycházel natolik vstříc.

„Měl byste ho použít jako materiál.“ Uhladím na barpultu bankovku, která stačí na zaplacení obou našich drinků. „Mám za to, že máte rád horory.“

„To rozhodně. Jenže něco jiného je zlo si představovat a něco jiného zlo páchat.“

„Doufám, že máte pravdu. Jinak by se někdo z nás mohl dostat do skutečných nesnází,“ říkám a na odchodu plácnu Lena přátelsky po rameni. To velké dítě se usměje. A ať mě trefí šlak, jestli necítím, že se i moje ústa roztahují v úsměvu.

5

Angelin příběh

Přepsáno z nahrávky č. 1

Bylo jednou jedno děvče, které pronásledoval duch. Hrozný muž ji navštěvoval v jejích snech a páchal hrozné věci. To děvče nikdy nemělo přítele, ale vědělo dost na to, aby poznalo, že tohle přítel není. Ať se modlila sebevíc, ať byla sebehodnější nebo se pokoušela uvěřit, když jí ostatní tvrdili, že nic takového jako duchové neexistuje, hrozný muž přicházel a dokazoval, že všechna zbožná přání a modlitby na světě ho nikdy nemohou zapudit. Proto si děvče muselo ducha nechat pro sebe.

Jediné, co ji s ním spojovalo, jediná důvěrnost, kterou si vůči němu dovolila, bylo to, že mu dala jméno.

Pan Sandman.

Každý má rodiče. Je to stejná pravda jako to, že jednoho dne každý z nás zemře. Dvě věci, které jsou společné všem lidem na světě.

Ale byly chvíle, kdy si děvče myslelo, že je jedinou výjimkou z tohoto údajně nevyhnutelného pravidla. V těchto chvílích cítila s jistotou, že je jedinou osobou, která kdy žila, aniž by měla matku a otce. Prostě se objevila uprostřed svého vlastního příběhu právě tak, jako ten hrozný muž, který páchá hrozné věci, vkráčel doprostřed jejích snů. Děvče je skutečné, ale jen tím způsobem, jakým je skutečná postava v nějakém příběhu. Tím by se i vysvětlovalo, proč nemá rodiče, neboť postavy se nerodí, ty prostě jsou, přivedené k životu z rozmaru jejich autorů. Skoro stejně jako hrozný muž, který páchá hrozné věci, sužovalo dívku, že nemá potuchy, kdo by mohl být jejím autorem. Kdyby to věděla, věděla by alespoň, kdo za to může.

I postavy mají svou minulost, i když možná nežijí tak, jak žijí živí. To děvče například bylo sirotek. Lidé nikdy nemluvili o tom, odkud přišlo, a děvče se nikdy neptalo, a tak to nakonec nevěděl nejspíš nikdo. Pro ostatní bylo záhadou a stejně tak i pro sebe. Představovalo problém, který bylo zapotřebí řešit.

V některých knihách, které děvče četlo, sirotci jako ona žili v domovech s jinými sirotky. A třebaže ty domovy byly často místa tesknoty a krutosti, děvče si přálo, aby v jednom z nich mohlo žít, aby tak nebylo jediným svého druhu. Místo toho ji poslali žít k pěstounům, což nebylo totéž jako být v sirotčinci popisovaném v knihách. Ocitla se v normálních domovech s lidmi, které platili za to, že se starali o někoho, jako byla ona. Než jí bylo deset, čtyřikrát se stěhovala. V dalším roce ještě dvakrát. A v dalším roce každý měsíc. A celou tu dobu ji sledoval pan Sandman. Ukazoval jí, co by provedl, kdyby byl skutečný, a prováděl to dál v jejích snech.

A pak, když jí bylo třináct, ji poslali žít na starou farmu v temných lesích na severu, dál na severu, než by se u farmy očekávalo. Její pěstouni byli ze všech jejích dosavadních pěstounů nejstarší. Žena se jmenovala Edra, muž Jacob. Neměli vlastní děti, jen svou nuznou farmu, která vynášela právě tolik, aby je uživila za dlouhých zim. Když k nim děvče přišlo, byli šťastní, možná proto, že byli bezdětní. Pro všechny předtím představovala záhadu a problém. Ale Edra a Jacob ji milovali dřív, než k tomu měli nějaký důvod, milovali ji víc, než kdyby byla jejich vlastní dítě. Jejich láska pramenila z toho, co děvče vytrpělo, poněvadž jako farmáři obdělávající půdu, která se jim stavěla na odpor pokaždé, když si z ní chtěli něco vzít, Edra a Jacob znali utrpení a měli představu, co to mohlo udělat s děvčetem, zvlášť když bylo samo.

Nějakou dobu byla dívka šťastná – nebo skoro šťastná – jako nikdy předtím. V laskavosti, kterou ji její pěstouni zahrnovali, nacházela útěchu. Měla domov a mohla v něm žít celé roky místo několika týdnů. Každý den dojížděla autobusem do městečka do školy. V ní poznala knihy, které mohla číst, a spolužáky, s nimiž se toužila jednou spřátelit. Na chvíli to splňovalo její představu normálního života.

Byla spokojená jako nikdy a málem proto zapomněla na hrozného muže, který páchá hrozné věci. Už nějaký čas se neobjevil, aby rušil její sny. A tak pro ni bylo děsivým překvapením, když se jednou odpoledne vrátila ze školy domů a zaslechla, jak Edra a Jacob hovoří o děvčeti, které zmizelo z města.

Třináctiletá. Stejně stará jako ona. V jednom okamžiku si hrála na dvoře a v příštím byla pryč. Policie a dobrovolné pátrací skupiny ji hledaly všude, ale tři dny pohřešovaná dívka zůstávala nezvěstná. Odpovědné orgány nutně musely předpokládat násilný trestný čin. Neměly žádného podezřelého. Jejich jediným vodítkem bylo to, že si nedávno někteří lidé v městečku všimli neznámého, který v noci kráčel po rozpraskaných chodnících. Vysoký muž s povislými rameny, postava, která se držela ve stínu. „Člověk bez tváře“, jak se vyjádřil jeden ze svědků. Jiný uvedl, že mu připadalo, že ten člověk něco hledá, třebaže to byl jen dojem. Kromě těchto svědectví o něm nikdo nic bližšího nevěděl.

Ale naše dívka ano. Neboť věděla, kdo ta temná postava je, i když ji nezahlédla. Věděla, kdo to děvče stejně staré jako ona dostal. Pan Sandman. Až na to, že tentokrát unikl z hranic jejího světa snů a vstoupil do světa skutečného, kde mohl páchat všechny ty hrozné věci, jichž se mu zachtělo.

Dívka si tím vším byla jistá a zároveň věděla ještě něco. Věděla, co pan Sandman hledá, když kráčí nočními stíny.

Hledá ji.

6

Pište o tom, co znáte.

To je jedno ze základních pravidel psaní, i když není nezbytné, poněvadž počáteční sklony většiny začínajících autorů stejně směřují k autobiografii. Obrazotvornost přichází později, pokud se dostaví vůbec, poté co byly prolistovány všechny stránky rodinného fotoalba, rozpitvány milostné vztahy a opakovaně rozsekány do stránek objevy učiněné při dospívání a domácí tragédie. Lidé obvykle považují svůj život za dostatečně fascinující, aby si nekomplikovali práci tím, že si budou vymýšlet. Kensingtonský kroužek nepředstavuje žádnou výjimku. Evelyniny sexuální eskapády na univerzitě, zhroucení Petřina manželství, Ivanova metamorfóza v kanálovou krysu. Žárlím na ně. Psaní by bylo o moc jednodušší, kdyby mě už nenudilo koukat se v zrcadle pořád na tentýž obličej.

Ale co když vám život, který znáte, nepřipadá nijak zvlášť zajímavý? Skutečný, to ano. A poznamenaný svým dílem ztráty, kompenzované láskou syna s očima stejné barvy, jako měla jeho matka. Potíž je v tom, že jednoduše nepokládám svůj život za uspokojivý materiál, který bych prezentoval jako literaturu. Je pro mě už tak dost těžké protloukat se životem takový, jaký jsem, natož se předvádět v roli hrdiny.

Takto argumentuji, když se tak jako teď pokouším vypotit odstavec, který by se dal předčítat na příští schůzce kroužku, a nic mě nenapadá. Obědvám u pracovního stolu, okusuju chlebíček se šunkou a sýrem ze samoobslužné restaurace a občas zkusmo ťuknu do kláves počítače. Timu Earheartovi moje literární ambice nejdou do hlavy. („Proč si myslíš, že by někdo platil za to, aby si mohl přečíst sračky, které vytlačíš ze zadku?“ formuloval přede mnou jako nevyvratitelný argument, když jsem se mu svěřil, že docházím do kroužku tvůrčího psaní.) Teď přichází a čte mi přes rameno.

„Nedokážu to posoudit,“ říká, „ale nejsem si jistý, jestli se s tímhletím někam dostaneš.“

Má pravdu. Následující hodinu a půl zůstává na obrazovce jen pár vět.

Hle, co jsem dnes z osvědčeného pravidla Piš o tom, co znáš, vytěžil:

Když mi zemřela žena, začal jsem slyšet hlasy. Zpočátku jenom ten její. A pak i jiné, které jsem nikdy předtím neslyšel. Neznámé. Nevím to jistě, ale mám pocit, že všichni jsou mrtví.

Přicházejí ke mně, než jdu spát. A právě to mě děsí. Ne to, že jsou mrtví nebo že je slyším. Ale to, že je slyším, když jsem vzhůru.

Jakmile je tato pasáž průzračné prózy dokončena, obracím svou pozornost na svůj sloupek Čumila u bedny pro víkendové vydání. Tento týden to je to nevybíravý útok na kanadskou licenci American MegaStar!, talentové show řazené k nejsledovanějším programům v této zemi stejně jako ve čtrnácti dalších, kde se zabydlela. Celá jedna generace po celém světě je vedena k víře, že má nárok na slávu. Je to toxické. Je to lež. Je to špatné. A takto moje frustrace z pravidla Piš o tom, co znáš, otvírá bránu pro Psaní o tom, jak jde svět do háje, což mi nikdy nečinilo větší problémy. Vím, že Canadian MegaStar! patří stejnému nadnárodnímu mediálnímu kolosu, který vlastní i noviny, pro něž pracuji, padly už i zlověstné narážky ze strany hlavní editorky, abych byl opatrný s kritikou toho, co produkuje řečený kolos. Přesto vyhlásím MegaStar! válku, jako kdyby byla jedině ona odpovědná za páchání kulturních zvěrstev. Tím mám vlastně hotový začátek. Po tomto umírněném úvodu začíná být sloupek nemilosrdný, nadsazený a nactiutrhačný, a to všechno směřuje k jakémusi hysterickému závěru, kdy se čtenář začne poněkud obávat o duševní zdraví autora sloupku. Je to osobní.

Zůstávám v práci dlouho (čtvrtky mě zdrží v pracovně přinejmenším do půlnoci při redigování rubriky To nejlepší z televizních programů) a cestou domů dumám, jestli se ukáže, že dnešek byl poslední den v mém nynějším postavení. Nebo, když tak o tom uvažuji, můj poslední den v jakémkoli postavení. Je téměř zábavné přemýšlet o tom, k čemu jinému bych se ještě hodil. Odjakživa jsem měl slabost pro představu, že bych něco provozoval na vlastní pěst. Něco, k čemu bych moc nepotřeboval ruce. Nejraději něco automatizovaného. Třeba samoobslužnou prádelnu. Samoobslužnou myčku aut.

Zahnu za roh do naší ulice a přemítám, o kolik bych šel s platem dolů, pokud vůbec, kdybych noviny roznášel, místo abych pro ně psal, když si všimnu žluté policejní pásky kolem domu naproti našemu. Čtyři policejní hlídkové vozy parkují před rodinným domkem číslo 147 a ne před naším číslem 146. Ale já přesto utíkám toho půl bloku po Euclid Avenue, zvoním u našich dveří, poté co mi dvakrát upadly klíče, a ujišťuji se, že můj syn je v pořádku s Emmie. Teprve pak znovu vyjdu ven a ptám se policisty, který odklání dopravu zpátky ke Queen Street, co se děje.

„Násilné vniknutí,“ říká a kouše se zevnitř do tváře.

„Co sebrali?“

„Ničeho se ani nedotkl. Viděl ho jenom ten chlapec.“

„Joseph. Můj syn si s ním někdy hraje.“

„Jó? Takže když se Joseph v noci probudil, nějaký hajzl mu stál u postele.“

„Uměl ho popsat?“

„Jediné, co může říct, je to, že ten chlap je stín.“

„Stín?“

„Sešel po schodech dolů do obýváku a kluk šel za ním. Jenom postál u okna do ulice a vyhlížel ven. Po chvíli pak vyšel hlavním vchodem, jako by mu to tam patřilo. Otočte to, člověče! Ano, vy!“

Policista poodejde, aby si promluvil s řidičem SUV, který odmítá otočit zpátky ke Queen Street. To mi umožní zajít na trávník sousedů a postavit se zády k jejich oknu do ulice. Je to stejný pohled, jaký by se naskytl tomu stínu, když stál za okenní tabulí.

Hleděl na náš dům.

Tam, kde je teď Sam. Stojí na zápraží vedle Emmie a pošilhává po mně.

Z chůviných rtů odčítám – Zamávej tatínkovi! – a Sam zvedá buclatou ruku k pozdravu. A když mu odpovím, přemýšlím, jestli vidí, jak se tatínek silně chvěje.

Další setkání kroužku se koná v Petřině domě. Před týdnem nám všem laskavě nabídla pohostinství, a sotva vystoupím z taxíku na její rosedaleské adrese, vidím, že byla až urážlivě skromná, když své obydlí charakterizovala jako „nic moc“. Je to sídlo. Měděná střecha, terasovitý terén, který vypadá nákladně i pod pár centimetry sněhu, dvojice stejných mercedesů kupé (jeden červený, jeden černý) zaparkovaná pod přístřeškem. Přivádí mě to k úvahám, kolik toho její manžel měl před rozvodem, jestliže tohleto je Petřin podíl.

Stříbrovlasý muž, který mi uvnitř odebere kabát, má na sobě lepší oblek, než jsem já kdy vlastnil. Takový muž slouží nejen jiné společenské třídě, ale i jinému století. Mé první setkání s pravým, nefalšovaným majordomem.

„Skupina se schází v Růžovém pokoji,“ oznámí mi a vede mě po mramorových podlahách do suterénní haly s koženými křesly, z nichž každé má po straně vlastní stolek, a praskajícím ohněm v krbu. U dveří se mě majordomus táže, zda bych si dal něco k pití. Způsobem vyjádření diskrétně, ale jednoznačně sděluje, že v nabídce jsou obsaženy i opravdové drinky.

„Skotskou?“ zkusím to a on přikývne, jako kdyby moje volba potvrdila podezření, které v něm při prvním pohledu vzklíčilo.

Většina ostatních členů je už tu. Conrad White si vybral křeslo u ohně. Oranžové zášlehy mu propůjčují ďábelské vzezření, a když si všimne nesourodé sbírky inuitských sošek, křiklavých abstraktních obrazů a poliček s naskládanými „klasiky“ vázanými v kůži, jeho úšklebek se ještě prohloubí. V tomto kontextu okázalého bohatství vypadáme my ostatní jako najaté síly, které si potají dávají pauzu a drží křišťálové číše oběma rukama, aby nic nemohlo ukápnout na koberec.

Obzvlášť Len tu nevypadá na místě. Nebo je to možná proto, že je jediný, kdo mluví.

„Měli byste přijít. Všichni byste měli. Co ty, Patricku?“

„Co já?“

„To otevřené fórum. Budou tam zahajovat kampaň ve prospěch jednoho amatérského literárního časopisu a potom dají prostor každému, kdo má zájem předčítat.“

„Já nevím, Lene.“

„No tak. Můžeš se podívat, co se tam vlastně děje.“

„Mají tam bar?“

„Pivo za poloviční cenu, když si koupíš první číslo.“

„To už je jiná řeč.“

Už jsme tu všichni až na Williama a Petru. Ta klape na vysokých podpatcích do kuchyně a zpátky s dojemnou úzkostí, že se připálí garnátový špíz. Když se naše hostitelka konečně usadí, Conrad White se rozhodne začít bez Williama. V té chvíli je u nás všech patrné mírné uvolnění napětí. Překvapilo by mě, kdyby někdo z nás nedoufal, že se William přeorientoval na jiný druh tvůrčí aktivity, ne-li na něco úplně jiného.

Jsem první na řadě. Svým způsobem je to úleva, poněvadž čím dřív budu mít za sebou těch svých mizerných pár odstavců, tím dřív se budu moct pustit do čtyřnásobné sladové whisky, kterou mi nalil komorník.

Kromě toho jsem tu dnes jen z jediného důvodu.

Kvůli Angele.

Nezklame. Říkám to, přestože jsem ji pořádně neposlouchal. Jakmile spustím diktafon, nevěnuju pozornost ani tak tomu, co říká, jako tomu, jak to říká. Celou dobu jsem předpokládal, že Angela při předčítání používá hlas, který se odlišuje od jejího vlastního. Teď si uvědomuji, že vlastně nemám představu, jak zní její „skutečný“ hlas ani jestli je jiný než ten, který právě poslouchám. V kroužku toho moc nenamluví (její reakce na ostatní přednášející se omezuje na zamumlání „Moc se mi to líbilo“), takže právě ten nevinný a zároveň svádivý holčičí tón, jímž předčítá, může být stejný jako ten, který používá při běžném hovoru.

Když skončí, nikdo se snad celou minutu neozve. Oheň syčí jako propíchnutá pneumatika. V Lenově sklenici jablečného džusu praskne kostka ledu. A od chvíle, kdy zavře desky svého deníku, do chvíle, kdy Conrad White vyzve kroužek ke komentářům o tom, co jsme právě vyslechli, na mě Angela hledí.

Víc než hledí. Vstřebává mě. Každým mrknutím zaznamenává nějaký nový postřeh. A já dělám to samé. Alespoň se o to pokouším. Abych pronikl do jejího nitra, oddělil její pravé já od přetvářky. Abych zjistil, jestli ve mně vidí něco, co stojí za to. Cokoli, co by se jí líbilo.

„Skvělé, Angelo. Opravdu skvělé,“ chválí ji Conrad White.

Všichni zvedají hlavu. Nikdo se nevšiml naší tiché výměny pohledů kromě samotného Conrada. A Ivana. Oba muži se vrtí v křeslech, aby se zbavili skličujícího pocitu, který okamžitě identifikuji. Ty, kteří jsou osamělí jako my, souží tahle myšlenka víc než ostatní.

Proč ne já?

Po setkání vycházíme ven do chladné noci a nikdo z nás neví, která cesta nás vyvede z křivolakých ulic a slepých uliček této enklávy odrazujících od vstupu i výstupu. Dívám se kolem po Angele, ale zřejmě popadla svůj kabát mezi prvními. Tak či onak už po ní není ani stopy.

„Tak, Patricku, v úterý jdeme na to?“ chce vědět Len. Hledím na něj, jako bych neměl potuchy, o čem to mluví. A taky že nemám. „To otevřené fórum?“

„Správně. Ano. Jasnačka.“

„Tak dobrou,“ loučí se a pomalu odchází opačným směrem, než jakým bych si myslel, že se jde odtud. Nezůstává tu stát nikdo jiný než já a Ivan.

„Vím kudy,“ říká Ivan.

„Vy to tady kolem znáte?“

„Ne,“ říká a dlouze jógově vydechne. „Slyším soupravy metra.“

Ivan zakloní hlavu, stiskne pevně víčka, jako by si vychutnával melodii houslového koncertu, ale přitom neslyší nic jiného než rachocení vlaku, který se vynořuje z tunelu někde dole v rokli.

„Pojďte se mnou,“ vybídne mě Ivan a zamíří k nejbližšímu vchodu do podzemí.

Rosedale je směsicí zámků tradičních boháčů a hradů patřících novodobým zbohatlíkům. Cestou tímhle labyrintem skrytým v březnové tmě mi Ivan vypráví, že nikdy nepřejel skokana. Pro strojvůdce v podzemce je to při tolika odsloužených letech vzácné tvrzení. Ani jednou žádná z těch postav, které stojí za žlutou výstražnou čárou na nástupišti, neučinila onen nepatřičný skok vpřed. Přesto pokaždé když jeho souprava vyrazí z tunelu do další stanice jasně osvětlené jako operační sál, honí se Ivanovi hlavou, kdo přeruší jeho příznivé skóre.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zloděj příběhů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.