ALBATROS

Ivana Peroutková

STRAŠIDELNÉ PRÁZDNINY

Ilustrovala Zuzana Seye

© Ivana Peroutková, 2014 Illustrations © Zuzana Seye, 2014

ISBN 978-80-00-03622-9

Obsah

Kamarádky Áň a a T áňa

Cesta vlakem

Pan Posejpal se žebřiňákem

První den na statku

Tajemná noc

Seznámení

Odpoledne u rybníka

Večerní slib

Příhoda se škraloupem

S babi čkou na hřbitově

Klára se vrací

Tajná porada

Znovu ve stodole

Záhady, záhady, záhady

Hrůzný nález

Bouřka

Deštivý de n

Na borůvkách

Past

Přiznáni

Kde končí hra a začíná nový příběh

Kamarádky Áňa a Táňa

Začaly prázdniny a Áňa s Táňou se nemohly dočkat, až zase pojedou na statek do jižních Čech.

Ten statek kdysi dávno koupil Ánin dědeček. Tenkrát prý celé stavení vypadalo hodně zchátrale. Ale to si Áňa nemohla pamatovat, protože ještě nebyla na světě. Dědeček s babičkou statek zvelebili a nakonec se v něm usadili. Žili tam sami, a tak byli rádi, že se k nim v létě sjíždí příbuzenstvo. A že vždycky přijede taky Áňa se svou nerozlučnou kamarádkou Táňou.

Ty dvě byly pořád spolu skoro jako dvojčata, ačkoliv každá vypadala jinak. Áňa nosila rovné světlé vlasy k ramenům a krátkou ofinku. Měla světlemodré oči, usměvavou pusu a trochu špičatou bradu. U Táni byly nejnápadnější temné hnědé oči a husté černé kudrnaté vlasy, z kterých si ráda vyčesávala drdůlek.

Byly to velké kamarádky, i když jejich přátelství vzniklo trochu zvláštně. Jak obě říkaly: „Přes fotku.“

„Jak to myslíte, přes fotku?“ divil se každý, kdo tohle slyšel.

„Prostě přes fotku,“ odpovídaly tajemně a častokrát nic víc neprozradily.

Ve skutečnosti jejich kamarádství začalo tím, že před čtyřmi roky nastoupily do stejné první třídy. Byl to slavný a památný den. Od časného rána ke škole přicházeli nastrojení prvňáčci v doprovodu rodičů. A všichni v úžasu hleděli na obrovský nápis, který visel na fialově natřeném průčelí budovy:

VÍTÁME VÁS, MILÍ ŽÁČCI! BUĎTE PILNÍ, AŤ SE DAŘÍ!

Když si dneska Táňa s Áňou na ten nápis vzpomenou, musí se smát. Ale tenkrát jim do smíchu zrovna nebylo. Tánini rodiče neposednou dcerku neustále okřikovali, aby se uklidnila. Dokonce ji zlomyslně varovali: „No, počkej, Táničko, ve třídě musíš pěkně sedět! Běda, jestli se pohneš!“

„Co když se pohnu?“ zastavila se Táňa.

„Tak tě k židli přivážou řemenem,“ pronesla důrazně maminka, takže Táně na okamžik opravdu zatrnulo.

Áňa byla naopak přehnaně svědomitá. Nápis na budově si uměla přeslabikovat a hned se vyděsila, že když nebude dostatečně pilná, možná propadne už v první třídě.

„Áňo! Aničko! Usměj se!“ povzbuzovala ji maminka, když tatínek fotil momentky onoho památného dne. „Vždyť na těch fotkách budeš vypadat jako na pohřbu.“

A Áňa se snažila. Vlastně si z celého slavného dne pamatovala jenom to, jak se úzkostlivě snažila být vzorná.

Večer zavolal tatínek Áňu s maminkou k počítači, aby se na fotografie podívaly. Áňa s pletenými blonďatými cůpky a v plisované modré sukýnce vypadala přes veškerou snahu o úsměv smrtelně vážně. Ale v pozadí, vždycky někde kousek za ní, byla černovlasá holčička, která se na rozdíl od Áni všelijak pitvořila a poskakovala.

„Proboha, kdo to je?“ ozvala se téměř zděšeně Ánina maminka. „To bude asi pěkný číslo.“

Jenže Áňa se tomu pitvoření v duchu smála. Zároveň tu neznámou holčičku skoro obdivovala. Nevěděla, jak to má přesně pojmenovat. Jenom cítila, že s takovouhle kamarádkou by se nikdy nebála.

Druhý den za ní ve třídě přišla.

„Já jsem Áňa,“ představila se.

„A já Táňa,“ poskočila si holčička. „Mám na začátku T!“ „Jen se nevytahuj, Táňo,“ zasmála se Áňa.

„Hele, Áňo, a nechceš se mnou sedět v lavici?“ usmála se Táňa a důvěrně dodala: „Já se tu strašně nudím, víš?“ „Tak jo,“ přikývla Áňa.

A tím dnem začalo jejich nerozlučné kamarádství.

První, druhá, třetí a čtvrtá třída. Za ty čtyři roky se ani jednou nepohádaly. Ačkoliv jednou k tomu málem došlo. Ale nebyla to taková ta hádka, kdy na sebe holky piští a urážejí se. Mohlo by se spíš říct, že šlo o špatný vtip. Nepovedený žert. Anebo o nesprávný odhad.

To odpoledne si obě hrály u Áni v pokojíčku. Probíraly se ve starých rodinných špercích a nejhezčí kousky si zkoušely před zrcadlem.

Vtom Áňa nadšeně vykřikla: „Jé, Táňo, teď pro tebe něco mám! Zavři

Vlít

oči!“

Táňa poslušně zaklapla víčka a napjatě čekala. Áňa jí to něco vložila do otevřených dlaní. A v tu chvíli Táňa nepříčetně zaječela.

Místo šperku totiž ucítila odporné šimrání tenoučkých pavoučích nožiček.

Táňa toho příšerného tvora okamžitě setřásla. Ale stejně dál poskakovala a šermovala rukama, jako by jí na rukou ulpěla spousta dalších pavouků. Až se pomalu uklidnila a podívala se na Áňu.

„Ty máš ale debilní nápady!“ procedila naštvaně.

„Promiň, promiň,“ omlouvala se Áňa. „Já nevěděla, že se šíleně bojíš pavouků.“

„To se teda bojím! Fuj! Hnus! Tohle mi už nikdy nedělej! Nikdy! Rozumíš? Nikdy! Slibuješ?“ Áňa to musela nahlas odpřisáhnout.

Potom však udiveně pronesla: „To je zvláštní. Mě nikdy nenapadlo, že se budeš něčeho bát.“

„Ale jenom pavouků,“ prohlásila už sebevědomě Táňa. „A ty?“

„Nevím,“ pokrčila rameny Áňa. „Já se snad nejvíc bála ten první den ve škole. Že propadnu a všechny zklamu.“

Jenže Táňa pořád myslela na pavouka: „Stejně nechápu, že ho můžeš vzít do ruky.“

„Vždyť je lehounkej a křehounkej,“ usmála se Áňa. „Cože?“

„Neboj se.“ Áňa znovu zvedla do výšky dva prsty pravé ruky. „Přísahám, že takhle zlomyslná už nikdy nebudu!“

„No proto,“ řekla spokojeně Táňa a tím nepovedená příhoda s pavoukem usmířeně skončila.

Popravdě, kamarádky na ni dávno zapomněly. A teď pomalu pouštěly z hlavy i uplynulý školní rok. Tak moc se těšily na dva měsíce v jižních Čechách.

Kdyby jenom tušily, co je čeká, a že teprve tam poznají, čeho se bojí. A kolik odvahy budou potřebovat, aby strach překonaly!

Cesta vlakem

Odjezd na prázdniny byl jiný než ten loňský. Minulé léto vezl kamarádky na statek Ánin tatínek. Tentokrát Áňa rodiče překvapila nečekanou prosbou: „My bysme s Táňou chtěly jet samy a vlakem. Prosím, prosím, můžeme? Bude to pro nás dobrodružnější. A kromě toho je nám deset let!“

„Nic proti dobrodružství a nic proti samostatnosti,“ usmál se tatínek. „Ale co batohy? Tady v Praze dojdete na nádraží za pět minut, jenže až vystoupíte, je to na statek pár kilometrů. Takovou dálku přece batohy nepotáhnete.“

„Potáhneme!“ trvala na svém Áňa.

„Nesmysl,“ zavrtěl hlavou tatínek. „Zavolám dědovi, ať pro vás na nádraží přijede. A jestli vážně potřebujete jít samy, aspoň vám batohy odveze.“

„No dobře,“ souhlasila Áňa, jelikož v duchu uznala, že to není tak špatný nápad.

V pondělí ráno kamarádky skutečně šlapaly samy na nádraží. Na zádech těžké batohy, ale na tvářích šťastný úsměv.

„Teda, Áňo, já si připadám úplně jiná!“ zářila pýchou Táňa.

„A já!“ přidala se Áňa. „Vsaď se, že tyhle prázdniny budou úplně jiný.“

„To si piš, že budou!“ zasmála se spokojeně Táňa.

A tak si vesele vykračovaly, až došly k nádražní budově.

U pokladny si koupily lístky a prošly podchodem na druhé nástupiště. Vlak brzy přijel. Kamarádky se uvelebily v prázdném kupé. Hned si taky stáhly okýnko. Sotva se vlak rozjel, pozorovaly okolí a nadchla je snad každá maličkost.

Třeba modrá plechovka na tyčce plotu. Nebo osamělý strom uprostřed pole. Pramička plující po řece. Anebo letící pták, který je po několik minut doprovázel. A děti mávající za spuštěnou závorou.

„Ahój! Ahój!“ zamávaly jim na oplátku Áňa s Táňou.

Ale vzápětí si Táňa netrpělivě poposedla: „Jé, ať už tam jsme!“ „Nechceš sušenku?“ nabídla se Áňa. „Mám bebe s brusinkovou příchutí. “

„Tu bych si dala,“ přikývla Táňa. „A nechceš jabko?“ „Jo, to si dám zase já,“ usmála se Áňa.

Obě vylovily z postranní kapsy batohů svačinku a s chutí se pustily do jídla.

„Vzala jsi s sebou baterku?“ vzpomněla si Áňa.

„Jasně že vzala,“ potřásla hlavou Táňa. „Doufám, že tys nezapomněla na kapesní nožík!“

„Náhodou, ten jsem dokonce koupila a zabalila jako první,“ pochlubila se Áňa.

„Já se těším!“ zasnila se Táňa. „Víš, na co se nejvíc těším?“ „Říkej,“ vybídla ji Áňa.

„Já vlastně nevím, na co nejvíc,“ pokrčila rameny Táňa. „Ale třeba... třeba se těším na náš pokoj. Až si v noci zase budeme povídat.“ „Anebo až ráno vstaneme a babička nám nabídne borůvkovej koláč!“ přidala se Áňa.

„Ňam, ňam, už se mi sbíhaj sliny,“ olízla se Táňa. „A až ten koláč sníme, dáme trávu chudáčkům králíčkům.“ „A podrbeme naše ovečky,“ dodala Áňa.

„No a pak vyrazíme k rybníku,“ pokračovala Táňa. „A až k němu dojdeme, budou tam kluci,“ řekla zase Áňa. „A až nás uviděj, určitě zavolaj - jé, holky jsou tady!“ napodobila Táňa kluky.

„Máš pravdu,“ uchichtla se Áňa. „Vždycky řeknou nejdřív tuhle větu.“ „Vždyť jsou taky dvojčata,“ připomněla Táňa. „I když se sobě moc nepodobají.“

„Já mám radši Ondru,“ zvážněla Áňa.

„Já spíš Matěje,“ řekla vážně i Táňa. „Ondra se někdy dívá tak divně, že vůbec nevím, co si myslí.“

„Ale Matěj kolikrát mele samý blbosti, a to mě nebaví,“ namítla Áňa.

Vtom se dveře kupé rázně rozevřely a vstoupila průvodčí.

„Ó, koukám, že slečny jedou samy na prázdniny!“ zahalasila vesele i trochu zvědavě.

„Jedeme na statek za dědou a babičkou,“ oznámila Áňa. „Vy jste sestry?“ podivila se průvodčí. „No.   napůl,“ prohodila bez mrknutí oka Táňa. „Takže nevlastní?“

„Hm,“ přikývla Áňa a podala všetečné průvodčí jízdenky. Ta je označila a vrátila zpátky.

„Hezký prázdniny, sestřičky!“ rozloučila se s úsměvem. „Děkujeme,“ pronesly způsobně Áňa s Táňou.

Ale sotva osaměly, plácly si navzájem do dlaní a jedna druhou oslovily: „Sestro Áňo!“ „Sestro Táňo!“

A najednou je popadla taková bláznivá nálada, že musely skákat na sedadlech a pořád se smát.

Pak si zadýchaně stouply k otevřenému oknu.

„Víš, že já tvoji babičku s dědou opravdu beru jako vlastní?“ prohodila vesele Táňa. „Proč ne,“ usmála se Áňa.

Cesta zvolna ubíhala. Až vlak přece jenom dorazil na malé venkovské nádraží, kde měly vystoupit.

Pan Posejpal se žebřiňákem

Ánin dědeček na nástupišti kupodivu nečekal. Ani nebylo nikde vidět jeho auto. Náhle se však na konci úzké silnice ozval klapot kopyt. K nádraží klusal kůň s vozkou a starým žebřiňákem. A jak se celý povoz přibližoval, Áňa překvapeně vykřikla: „To je přece pan Posejpal!“ Byl to opravdu on, dědův soused z vesnice.

„Nazdar, děvčata!“ seskočil z kozlíku a hned obě plácnul přes zadek. „Měl jsem cestu kolem, tak jsem dědovi nabídl, že vás vyzvednu,“ vysvětloval.

„To jste hodnej,“ řekla Áňa a nenápadně před dalším plácnutím ucouvla.

Pan Posejpal si je chvilku nepokrytě prohlížel. Měl malá slídivá očka, poněkud rozpláclý nos a šedý knírek.

„Vy jste ale vyrostly, holky,“ pronesl skoro obdivně. „Pomalu z vás budou pěkný ženský.“

„Ale ne pro vás, pane Posejpal,“ řekla zpříma Táňa.

„Ty máš teda prořízlou pusu,“ ušklíbl se vozka trochu dotčeně.

„Chtěly jsme jít pěšky, ale když jste přijel tímhle vozem,“ ukázala Áňa na prázdný žebřiňák, „nemůžeme odolat, viď, Táňo?“

„Jasně že nemůžeme,“ souhlasila Táňa a obě už hodily batohy na dřevěnou plošinku a rovnou se posadily.

„Sakra, holky, vy se neztratíte,“ zabrumlal si pod vousy pan Posejpal a vylezl zpátky na kozlík. „Hyjé!“ práskl do vzduchu bičíkem a starý povoz se s rachotem rozjel.

Teprve až na žebřiňáku, uprostřed polí, lesů a luk, si dívky uvědomily, jaký je nádherný letní den. Všude kolem to vonělo, na loukách kvetla barevná kvítka a na modrém nebi neplul jediný obláček.

„Máte krásný počasí na koupání,“ ozvalo se z kozlíku.

„Snad nám vydrží!“ zavolala Táňa a přitom se zapitvořila jako kdysi v první třídě. Ještě se občas takhle pitvořila.

Áňa se uchichtla a pak se zeptala: „Už přijeli kluci?“

„Jo, už se po vás ptali,“ odpověděl pan Posejpal.

A okamžik bylo ticho, jenom žebřiňák rachotil a zepředu se rozléhal klapot kopyt.

„Pane Posejpale, a je nějaká novinka ve vesnici?“ zavolala zase Táňa.

„Všechno při starým. Jako každý léto. Žádnou novinu vám asi nepovím... Ale jo, vlastně jo. Máme tady další lufťáky z Prahy. Koupili tu prázdnou chalupu, která stojí nahoře na kopci. Abych řekl pravdu, ani jsem je pořádně neviděl. Nikam nechoděj. Akorát ta jejich holka. Bude stará asi jako vy. Ale je taková divná.“

„Jak divná?“ zpozorněla Áňa a mrkla přitom na Táňu.

„Nevím. Je prostě divná. Vede takový podivný řeči. I taky divně vypadá.“

„Jak divně?“ naléhala Táňa.

„Nevím. Prostě divně. Šible. Jo, ta holka musí bejt šibnutá.“

„Jako myslíte, že je blázen, když je šibnutá?“ vyzvídala Áňa.

„No, že by byla blázen, to říct nemůžu. Je prostě divná. Člověk z ní má takovej nepříjemnej pocit. Jako kdyby. jako kdyby se chystala vás něčím vyděsit. Jo, to je to slovo. Ta holka chce každýho vyděsit.“

Áňa s Táňou se na sebe zaraženě podívaly.

V tu samou chvíli po jejich tvářích přeletěl stín. To najednou potemnělo slunce, když ho zakryl mrak.

Ale byl to pouhý mžik, slunce opět vysvitlo a pan Posejpal z kozlíku zahlásil: „Vidím statek!“

První den na statku

Rozlehlá selská usedlost stála na kraji vesnice. I z dálky byla vidět obrovská vrata, za kterými se ukrýval prostorný dvůr. Ten ze tří stran obklopovaly nízké budovy. Levá a zadní část sloužily k bydlení. Vpravo se zvedala stodola, vedle ní menší chlív pro ovce, pak králíkárna a kůlny. Ke statku patřila ještě louka, ovocný sad a zeleninová zahrádka. A taky babiččiny muškáty v oknech, spousta koček a jeden starý prošedivělý labrador jménem Bard.

Sotva si tohle všechno Áňa s Táňou představily, znovu se zatetelily radostí.

„Já se těším!“ vykřikla Táňa.

„Jupí! Ať žijou prázdniny!“ přidala se Áňa.

„Hyjé! Hyjé!“ volala Táňa a pan Posejpal se tentokrát na kozlíku pobaveně zasmál: „Holky střelený, vypadáte jak ženský, ale rozumu máte jak vrabčák.“

Kamarádky ho už nevnímaly. Jakmile povoz zastavil, popadly batohy a seskočily z vozu. V tu ránu se ze dvora ozval štěkot. Dvířka vedle vrat se otevřela a Bard se s funěním vyřítil ven. Za ním se objevil Ánin dědeček s babičkou.

„Sláva, sláva, naše cestovatelky šťastně dorazily!“ vítali je prarodiče a všichni se srdečně objímali.

„Sluníčka moje, a že máte určitě hlad?“ usmívala se babička.

„To teda máme a ukrutnej,“ přikývla Táňa. „Vždyť já snědla akorát dvoje sušenky a tady sestra Áňa dvě jabka.“

„Jaká sestra?“ nechápala babička.

„Jsme přece jako sestry, ne?“ mrkla Táňa na Áňu a všechny tři vešly na dvůr, zatímco děda se sousedem ještě zůstali za vraty.

„Tady je krásně,“ pronesla okouzleně Áňa, když zase spatřila kamenné chodníčky podél bílých zdí, rozkvetlé muškáty, pnoucí břečťan na dřevěných prknech stodoly, zákoutí s kulatým stolem a křesílky i svěží zelenou trávu, která pokrývala prostranství dvora.

Ale Táňa se už hnala do kuchyně, odkud vábně voněly usmažené řízky. Byla k nim nadýchaná bramborová kaše a kyselá okurka.

Kamarádky se s chutí pustily do jídla a babička je spokojeně pozorovala.

„Já vždycky jenom žasnu, jak za ten rok vyrostete,“ divila se.

„Hm, pan Posejpal nám oznámil, že z nás budou pěkný ženský,“ ušklíbla se Táňa.

„Že z nás budou pomalu pěkný ženský,“ upřesnila Áňa. „Někdy je fakt hroznej, jak civí! A vždycky si musí plácnout přes zadek!“ „Holt jsme lidi různí,“ mávla rukou babička.

„On je vážně nechutnej,“ potřásla hlavou Táňa a najednou si vzpomněla: „Jo, a taky říkal, že někdo koupil tu prázdnou chalupu nahoře na kopci a že tu je na prázdninách nějaká nová divná holka.“

„Já bych spíš řekla, že je zvláštní,“ poznamenala babička.

„Ty ji znáš?“ podivila se Áňa.

„Znám neznám, párkrát tu byla.“

„Proč tady byla?“ zamračila se Táňa.

„Chtěla si pohladit ovečky.“

„Tobě se nezdála něčím divná?“ zarazila se Áňa.

„Ne,“ zavrtěla hlavou babička. „I když je pravda, že jednou mě skoro vyděsila. Myslela jsem, že je vzadu na louce u ovcí, a ona seděla na dvoře v křesílku tiše jako myška.“

„Není trochu drzá, když si jen tak sedne do našeho křesílka?“ ozvala se naštvaně Táňa.

„Spíš si myslím, že by tu ráda našla nějakou kamarádku,“ pronesla rozvážně babička. „Už se na vás vyptávala.“ „Mně se s ní teda nechce kamarádit,“ ušklíbla se Táňa. „A babi, víš aspoň, jak se jmenuje?“ zeptala se Áňa. „Klára.“

„To je teda divný jméno,“ prohodila Táňa.

„Klára, Klára,“ opakovala Áňa. „Možná není divný, ale teď mi zní taky divně.“

„Klára, pára, čára, ať si trhne nohou!“ Táňa rázně vstala a odnesla prázdné talíře do dřezu. „No, myslím, že se tu hned zítra zastaví,“ podotkla babička a náhle se rozjasnila: „Dala jsem vám do pokoje levanduli a krásně vám tam voní.“ „Jé, levanduli zbožňuju!“ zajásala Áňa.

Kamarádky si vzaly batohy a po kamenném chodníčku zamířily k zadní části stavení.

Právě tady se nacházel jejich pokoj se samostatným vchodem a dvěma okýnky s výhledem na krajinu. Celá místnost byla zařízená jednoduše, ale útulně. Kolem okýnek visely nařasené závěsy, každou postel pokrýval přehoz se spoustou polštářků a na prkenné podlaze ležel pestrobarevný koberec.

Táňa s Áňou vešly dovnitř, zhluboka nasály levandulovou vůni a šťastně se rozhlídly. Ano, tohle byl jejich nejmilovanější prázdninový pokojíček. Tady si každý večer špitaly, co všechno prožily, i svoje nejtajnější přání. Na stole pod okny ještě zůstaly kresbičky s odloženými pastelkami. A na dvířkách skříně visel Ánin oblíbený pruhovaný svetr.

Všechno tu věrně zůstalo od minulého léta, jenom na skobičkách nad postelemi voněly čerstvé svazky levandule.

Ovšem něco brzy přibylo.

Na dveře zaťukal děda. Tvářil se tajuplně a přinesl černobílou zarámovanou fotografii. Rám byl nový, zato fotka musela být hodně stará. Byla na ní asi desetiletá dívka s jemnou vážnou tváří a velkýma smutnýma očima.

„Kdo to je?“ zeptala se zvědavě Táňa.

„To neuhodnete,“ zavrtěl hlavou děda.

„Nějaká prababička?“ pronesla váhavě Táňa.

„Praprababička?“ zkusila Áňa.

„Nebo babička?“ vyhrkla Táňa.

„Kdepak,“ zasmál se děda. „Babička o téhle fotce dokonce neví!“ „Tak nám to prozraď!“

„Vy si to nemůžete pamatovat, tenhle statek byl kdysi hodně zchátralý,“ začal zeširoka děda. „Ale dávno předtím tu žila jedna velká rodina. A já jsem na půdě objevil kufr se starými fotkami.“

„Fakt?“ užasly kamarádky.

„Tahle dívenka bohužel v deseti letech umřela. Snad nějak vážně onemocněla. Nicméně mě napadlo, že je to pěkná fotograie a že byste si ji tady mohly pověsit. Na památku a vůbec, abyste věděly, že i tenhle statek měl svou historii.“

„Určitě si ji někam pověsíme,“ přikývla Táňa. „Třeba.   třeba tamhle na tu prázdnou skobu mezi okny.“ Áňa vzala dívčin portrét a rám opatrně zahákla.

A najednou se zdálo, jako by sem, na tohle místo, fotografie odnepaměti patřila.

„Co když tu předtím opravdu visela?“ vyjevila se Táňa.

„Tím líp, aspoň tu odteďka bude zase s námi,“ potřásla hlavou Áňa a po chvilce zamyšleně dodala: „Byla asi moc hezká, a přitom jí bylo jako nám, když umřela. Nevíš, dědo, jak se jmenovala?“

A děda odpověděl: „Klára.“

„Klára?!“ vytřeštila oči Táňa.

„Klára?“ opakovala překvapeně Áňa.

„Co se vám na tom jménu nezdá?“ nechápal děda.

„Klára je přece ta nová divná holka, co sem prý někdy chodí,“ řekla Táňa. „Jenže my o ni nestojíme.“

„Jo, vy myslíte tu rodinu, která koupila chalupu nahoře na kopci,“ dovtípil se děda a snad by ještě něco dodal, ale volala na něj babička, a tak se zatím rozloučil.

Kamarádky znovu osaměly.

Ale už jim nebylo tak radostně. Jako by se ve vzduchu vznášela jakási ponurá záhada. A jako by nějak souvisela i s tím mrakem, který na okamžik zahalil slunce, když sem přijížděly na žebřiňáku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strašidelné prázdniny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.