T.M.A.

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Martin Němec, Juraj Herz

T.M.A. – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

1. MAREK

2. SMÍŠENÉ ZBOŽÍ

3. LUCIE

4. KOMMT EIN VOGEL GEFLOGEN

5. DRUHÉ OKO

6. ZLODĚJ

7. BAF!

8. ZATMĚNÍ

9. VERBOTEN

10. KRONIKÁŘ

11. ZÁŘÍ 1944 (Part 1.)

12. RODINNÉ ALBUM

13. GROTESKA

14. HROB

15. OKO

16. ZÁŘÍ 1944 (Part 2.)

17. ZRCADLO A SMRT

18. UKOLÉBAVKA

19. KLÍČOVÁ DÍRKA

20. VÍR

21. DŮM

1. MAREK

I.

Hajej, můj chlapče, hajej, v náruči mojí spi,

musela jsem to provést, já už vím o světě svý.

Najdou tě v tomhle bytě nejspíš až zejtra ráno,

budeš jak dítě spát, v krvi mít rozestláno.

Temný alt zpěvačky se rozléhá rockovým klubem. V přerušovaném světle barevných reflektorů se objevují zpocené tváře jednotlivých hudebníků, aby zas zmizely ve tmě. Světlo a stín se střídají jako dny a noci v časosběrném filmu.

Spinkej, můj hochu, spinkej, držím tě v objetí,

nezůstal v očích pláč, nevlastním dojetí.

Zpívá dál démonická žena vamp v černé paruce. Publikum se pohybuje v rytmu rockové písně. Energie hudby z pódia se prostřednictvím diváků vrací zpět k hudebníkům vybuzeným adrenalinem okamžiku.

Srdce mám tetovaný tvým jménem na paži,

za oknem skřípou vlaky z blízkýho nádraží.

Kromě zpěvačky, která připomíná nebezpečnou šelmu, je na pódiu dominantní postavou štíhlý tmavovlasý kytarista. Marek, asi pětatřicetiletý muž, působí energickým a mladistvým dojmem. Jeho oči i pohyby prozrazují, že do své dospělosti propašoval nepřehlédnutelný kus divokého chlapce, kterým kdysi býval. Usmívá se na své kolegy, jako by dnešní večer byl pro něj čímsi výjimečný, jako by se s nimi v duchu loučil. Víc než na svůj nástroj se soustředí na kontakt s nimi a se zpěvačkou.

Žena ze Stínadel vráží do zrcadel,

vráží pod žebro nůž – smrt vlídně kývá,

Žena ze Stínadel, nikdo ji neviděl

přijít do podkroví, kde píseň zpívá svou.

Markovi se vybavila vzpomínka. Nebo spíš tušení vzpomínky. Vzpomínka na vzpomínku.

Po strmém schodišti schází někam do temných útrob sklepa dvanáctiletá dívenka. Schodiště působí jako nekonečné. Ze starých zdí je cítit vlhko a chlad. Kroky drobných nohou pohlcují šedé zuby schodů.

Zhasni, můj milý, zhasni, zavři už oči svý,

mysli už jenom na nás, nemysli na živý.

Za dveřmi jakési sklepní místnosti sedí na podlaze tmavovlasý přibližně sedmiletý chlapec a pláče. Stolek za ním se zapálenými svíčkami a různými dětskými cetkami připomíná malý oltář.

„Já tady nechci bejt. Pusť mě ven, prosím!“ v pláči stěží artikuluje chlapec.

Já jsem tě milovala, tobě to bylo málo,

co už dál nešlo snést, s krví teď odplavalo.

Dívka konečně sestoupila ze schodů a stanula v ponurém sklepním prostoru. Zastavila se před starými bytelnými dveřmi z fošen, na kterých je švabachem křídou napsané slovo VERBOTEN. Za nimi se ozývá zoufalý pláč a volání malého chlapce.

Hajej, má lásko hajej, chovám tě na prsou,

za chvíli nebudem sami, za chvíli už tady jsou.

Dívka se trochu dychtivě naklonila ke dveřím a přiložila oko ke klíčové dírce. Do její zorničky dopadá mihotavá záře svící. Pomalu rozeznává detaily členitého prostoru za dveřmi. V místnosti jsou kromě pár kusů nábytku poházené zaprášené rozbité hračky – olysalí medvídci, dřevěné kostky a panenky bez rukou. Na omšelém stolku leží krabice se zrezivělým nářadím. V šeru místnosti svítí jen malý oltářík s pouťovými relikviemi. Uprostřed na zemi sedí chlapec, objímá si kolena a tiše vzlyká. Za jeho zády se mihnul stín. Byl to jen dojem, nebo to způsobil plamen svíčky rozhoupaný průvanem?

Padly ti do očí jiný, já padla do zkázy,

teď můžeš klidně spát, už ti nic neschází.

Dětská ruka nahmatala v krabici s nářadím starý šroubovák s držadlem omotaným špinavou leukoplastí. Oko dívky lačně pohlíží na schouleného chlapce, jehož ramena se otřásají pláčem. Stín se opět pohnul, ale dívka u klíčové dírky si toho nevšimla.

Žena ze Stínadel vráží do zrcadel,

vráží pod žebro nůž – smrt vlídně kývá,

Žena ze Stínadel, nikdo ji neviděl

přijít do podkroví – kde píseň zpívá svou.

Špička šroubováku zajela do klíčové dírky a po krátkém odporu pružného sklivce se vnořila do křehkého oka dívky.

Ozval se kvílivý zvuk elektrické kytary. Píseň za bouřlivých ovací publika právě skončila.

II.

Po chvíli už zpocení a rozesmátí členové kapely postávají v malé šatně. Bohatýrsky si připíjejí a halekají pod vlivem skončeného koncertu a načatých lahví. Marek balí kytaru s přetrženou strunou a usmívá se na své spoluhráče. Do místnosti vešla zpěvačka Xandra s manažerem kapely Viktorem, teatrálně si strhla paruku a vášnivě Marka políbila.

„Ty jsi úplně pošahanej! Malovat přece můžeš i v Praze, ne?“

Viktor je od sebe se smíchem odtrhl. „Tak pozor! Zas to s tím loučením tak nepřehánějte,“ řekl jakoby výhružným tónem a dodal: „A kdybys tam začal magořit, dej hlášku. Xandra zná pár šťavnatejch holek… přijedeme tě zachránit. Sexuální půst je jistě fajn, ale tak maximálně na tři a půl hodiny,“ zasmál se a mohutně si přihnul z lahve zlatavé tekutiny.

„Někdy tak kolem poledne, ne?“ rozesmál se kdosi z přístojících.

„Nejlíp v pondělí,“ kontruje další a třetí zvesela dodává: „Velikonoční!“ Následovala menší bouře smíchu s doprovodem cinkání.

„Kdys tam vlastně byl naposled, magore?“ zeptal se shovívavě další muzikant.

„Když mi bylo… sedm,“ odtušil Marek se širokým dětinským úsměvem ve zpocené tváři. Ostatní se rozesmáli. Zpěvačka se k nim otočila a bouchá si dlaní do čela. „Je to magor! Von musí mít dům zrovna v takový prdeli světa! Aspoň kdyby byl někde blízko za Prahou…“

„Abys mu tam mohla vyřvávat po nocích, že jo? To by namaloval tak akorát lajnu na stole,“ zpražil ji chladnýma očima Viktor.

Hudebníci dobromyslně plácají Marka po zádech, s některými se nemotorně, ale srdečně objímá. Viktor, lišící se od ostatních oblečením i chováním, objímá světácky jednou rukou Xandru a druhou podává Markovi poloprázdnou lahev whisky. Ten si zhluboka loknul. Jako trubač vítězné armády.

III.

Marek schází po schodech činžovního domu do chodby v přízemí. V rukou drží velkou krabici plnou knih. Ze secesní vitráže nad domovními dveřmi na něj dopadá šikmý pruh barevného světla. Marek přejede očima interiér domu, zábradlí kolem schodiště, vitráž s ovocným stromem… Pak vyrazí ke dveřím a nohou je otevře.

Vychází z tichého světa domu na rušnou ulici. Snaží se krabici vměstnat do auta, už tak poměrně zaplněného. Na střeše vozu jsou připevněna malířská plátna napnutá v rámech a rozmalované obrazy.

Ulice je stále rušná, lidé spěchají zprava doleva a opačně. Město hučí babylonským chórem nesourodých hlasů, kvílením brzd, hřmotem aut a vzdálených sirén sanitky. Tu zběsilou koláž zvuků, pohybů a pachů se Marek rozhodl opustit, zbavit se jí.

Za pár desítek minut už se město stalo jen zubatým ostřím vzpomínky, odrážejícím se ve zpětném zrcátku. Okolo silnice, která se zužovala každým odbočením, začaly vyrůstat stromy a vytvářely houstnoucí krajku na předním skle Markova vozu.

Milá Terezo,

tak už jsem konečně utekl. Vlastně to za útěk nepovažuju. Utíká se přece před něčím, a já odjíždím za něčím. Dám dům do pucu a až Tě pustěj, přijedeš sem za mnou. Vyměnit ten můj ulítlej kolotoč za samotu nebude žádná legrace, ale nějak to, myslím, zvládnu. Hodně chci – a to je docela dobrá motivace. Hlavně se těším na malování – přísahám, že budu zamazanej od barev až za ušima. Takže tak za půl roku možná bude i vernisáž. Měj se pěkně a budeme si držet palce.

Tvůj velkej malej bratr

Markův vůz projíždí alejí polomrtvých stromů, které zdvihají větve jako pokřivené pařáty k podvečernímu nebi. Na konci aleje čeká dům, nevlídná a temná stavba. Marka bez varování zasáhl pocit iracionálního až ochromujícího strachu. Cítí, že nesmí vystoupit z vozu, že nesmí vypnout motor. Na chvíli ho zaplavila hrůza jako lepkavá tekutina a on podlehl horečné panice.

Po nekonečném okamžiku strnulosti sundal těžké ruce z volantu. Klouby prstů měl bílé a dlaně mokré. Hlas volající z jeho nitra zmlknul a on konečně otočil klíčkem v zapalování, aby vypnul předoucí motor. Vystoupil z auta a stanul domu tváří v tvář.

Kolem se rozhostilo ticho, letité a nějak definitivní. Nechalo Marka naslouchat vlastním krokům, které jakoby nepatřily jeho nohám, jako by byly obuty někomu cizímu. Velmi cizímu.

Nezpívají tu ptáci a nebzučí hmyz. Nebo snad ano, ale přes ticho, do kterého je dům zahalen, není nic slyšet. Nic. Po třech hodinách jízdy je město vzdálené jako legenda o městě. Jako by nikdy nebylo…

Marek vytáhl z kapsy mohutný klíč, vložil ho do zámku a bez námahy odemkl. Váhavě vešel dovnitř.

Dům bezhlasně polknul.

2. SMÍŠENÉ ZBOŽÍ

I.

Marek prošel tmavou předsíní a ocitl se v největší místnosti. „Tady budu malovat,“ rozhodl se ihned. Přistoupil k oknu a zatáhl za šňůrku stažené rolety. Ta se v oblaku rozvířeného prachu s rachotem srolovala. Marek se rozkašlal a couvnul, ale pak se přiblížil těsně k okenní tabulce a přes mohutnou mříž se zadíval na louku před domem. Po té louce běží dvě malé děti a velký pes.

„Zoro!“ ozval se hlas Markovy malé sestry z desítky let starého příběhu společného dětství. Smích a štěkot tvoří souzvuk určující atmosféru té chvíle. Holčička, která je o pár let starší, a proto i větší, najednou povalila chlapce na zem, drží mu ruce a on se z jejího sevření nemůže osvobodit. Mezi stromy nedalekého lesa se mihnula další holčička – subtilní nazrzlá blondýnka. Vyběhla na prostranství před domem a snaží se pomoci bezmocnému chlapci. Starší a větší dívka se otočila a začala malou vetřelkyni bít pěstmi. Surový souboj přerušilo až volání z domu: „Terezo! Marku! Hned toho nechte! Oběd je na stole! Slyšíte?!“

Tereza se rozběhla k domu a za ní i Marek. Cizí dívka zůstala stát v trávě sama a hledí za nimi. Ruce si dává do kapes laciného kabátku, dál rozkročeně a trochu výhružně stojí a dívá se vážnýma očima na dům. „Tak poběžte,“ volá matka stojící ve dveřích. Hlas přichází z velké dálky odvátých roků. Její obličej je vybledlý jako stará fotografie. Markova vzpomínka se rozostřuje, až docela zmizí.

Náhle je tu soumrak jako procházející poutník v šedém plášti. Tahle předehra noci trvá jen chvíli. Marek si proto pospíšil, aby rychle vynosil věci z auta. Doprostřed místnosti s okenicemi postavil malířský stojan a na něj rozmalovaný obraz ženského aktu. Malba je převážně v pastelových tónech a jen jemně se rýsuje na bílém podkladu plátna. Je už velmi šero, Marek otočil vypínačem. Marně. Elektřina nefunguje. Při pohledu na hodinky zkřivil tvář nevolí. Dům se utápí v přibývající tmě. Srůstá s ní. Marek si trochu bezradně prohlédl elektrickou skříň s pojistkami. Po zaprášených šuplících a skříňkách hledal svíčku, vtom si ale uvědomil, že při své nepraktičnosti zapomněl koupit jídlo. Po chvíli váhání se rozhodl zajet do blízkého městečka.

Jeho auto vyjelo pozvolným tahem silnice, na vrcholu mírného kopce minulo temný morový sloup, za kterým se tyčila silueta zdevastovaného barokního kostela. Ve skomírajícím podvečeru působila stavba hrozivě. Marek se za kostelem ještě otočil. Proti nachovému tušení světla nad západním horizontem trčela kostelní věž jako Goyovský obr.

II.

Marek přijel do malého městečka, zaparkoval vůz na náměstí s nerovnou kamennou dlažbou a vystoupil z auta. Ruch tohoto místa začíná a končí vzdáleným zaštěkáním psa. Marek se rozpačitě otáčí na všechny strany, ale nikde jediná známka života. Ke štěkání psa se přidalo zavytí jiného. Jen pár oken matně svítí v tomhle bohem i lidmi zapomenutém místě. Marek se rozhlédl a uviděl krámek s oprýskaným nápisem SMÍŠENÉ ZBOŽÍ. Vzal za kliku prosklených dveří tak špinavých, že za nimi rozeznal jen nazelenalou zář. Ale dveře byly zamčené. Už se chtěl otočit k autu, když uslyšel zevnitř tichý hovor a nezaměnitelné cinknutí pivních lahví. Zaklepal hřbetem ruky na sklo. Nic. Uvnitř opět nastalo ticho. Kdesi v dálce znovu zaštěkal pes. Marek si dlaní zaclonil oči a nalepil čelo k upatlanému sklu, aby uviděl dovnitř. Pak se osmělil a zaklepal důrazněji, tentokrát klíčky od auta. Ve chvíli, kdy znovu přimáčkl čelo ke sklu, uviděl za ním proti sobě hrůzný obličej. V první chvíli si pomyslel, že je to odraz jeho vlastní tváře, znetvořený špínou a nerovností skla. Byl to ale obličej bledého muže s očima podlitýma krví a neoholenou odulou tváří, který z druhé strany také přitiskl hlavu ke dveřím, aby se podíval, kdo přichází. Marek s leknutím uskočil, ale vzápětí se omluvně usmál. Obličej bez jakékoliv změny výrazu zmizel, jako když mrak zakryje měsíc. Ozvalo se chrastění klíčů v zámku. Do pootevřené škvíry dveří strčila nasupenou hlavu starší zamračená žena – patrně prodavačka.

„Je zavřeno, neumíte číst, sakra?!“ zaburácela krákoravě bez pozdravu a varování. Marek opětoval její výpad chlapeckým úsměvem.

„Dobrý den! Vlastně večer… Já jsem jen potřeboval něco koupit,“ řekl mile. Žena mu otevřela a matným gestem ho vyzvala, aby vstoupil. Oba vešli dovnitř.

„A co vlastně chcete?“ vyštěkla, vyvedená z míry vlastní ochotou. V místnosti nepravidelně poblikávají bzučící zářivky. Pár metrů od pultu stojí bufetový stůl, o něj se opírají čtyři chlapi v pracovních hadrech, mlčenlivě popíjejí lahvové pivo a potahují z cigaret bez filtru. V jednom z nich Marek poznal muže za sklem. Místnost je neútulná a chladná, stejně jako její návštěvníci. Marek podal prodavačce seznam s nákupem na malém útržku papíru. „Napsal jsem si to, jinak vždycky na něco zapomenu,“ usmívá se. „Takhle zapomenu jen na to, co jsem si nenapsal,“ zasmál se krátce bez odezvy.

„Vypijte si s chlapama pivo, hospoda má dneska zavřeno. Je zatracený pondělí… Dám vám to zatím do ňáký škatule,“ řekla prodavačka.

Muži u piva mlčky civí do zakouřené prázdnoty. Za jejich zády je na zdi namalovaná nepatřičně romantická krajina. Asi tu kdysi bývala cukrárna nebo mléčný bar. Kromě chátrající krajiny však sladkého nebo mléčného nezůstalo vůbec nic.

Marek zamířil k mužům, ale ti odvrátili tváře a neudělali mu mezi sebou místo. Pokrčil tedy rameny a obsadil zbylý pultík s podrápaným, kdysi snad světle modrým umakartem namísto ubrusu. Znovu se pokusil o kulhavou konverzaci: „Tak vám teda moc děkuju! Víte, já jsem tu autem…“ řekl bez souvislosti. Nikdo na jeho slova nereagoval.

„Chtěl jsem se zeptat – nevíte o nějakým elektrikáři? Nejde mi v domě proud,“ pokusil se znovu Marek a zapil slova douškem teplého piva.

„Vy jste jako místní?“ pohlédla na něj prodavačka a dál skládala potraviny do velké krabice.

„Jak se to vezme. Nějaký čas bych tady rád…“ začal Marek. Prodavačka čekala, až dokončí větu, a houkla k mlčícím mužům: „Chlapi, nevíte, kde je Bouchal?“

„Má melouch u Líbnerový… páč Líbner má melouch v Praze,“ odpověděl muž se žlutooranžovým knírem od věčného kouření a roztáhl ústa v napůl bezzubém šklebu. Ostatní chlapi se přidali hurónským chechtáním. Jen muž s měsíční tváří se nesmál. Měl naprosto neměnný výraz. Jedna zářivka na chvíli s prskáním pohasla a pak se divoce rozblikala. V tom přerušovaném bílém světle si Marek všiml, že obličej muže je zbrázděn jizvami po neštovicích jako měsíc krátery. Prodavačka jen otráveně zavrtěla hlavou a mávla rukou směrem k Markovi. „On se tu možná ještě dneska zastaví. Většinou se zastaví… Mám mu něco vyřídit? Kde jako tady bejváte?“ řekla se špatně skrývanou zvědavostí.

„Říká se tam Švarcštajn… ta samota,“ řekl bezelstně Marek. Najednou měl pocit, že se napětí přítomné v místnosti od chvíle, kdy vstoupil, znásobilo. Muži hleděli na poloprázdné lahve před sebou a prodavačka ustrnula nad papírovou krabicí. Dokonce i zářivka začala zas normálně svítit a vrátila se k obligátnímu bzučení, které se v tu chvíli zdálo mnohem hlasitější.

„Dělá to dvě stě sedmdesát pět,“ přerušila tíživé ticho prodavačka. Marek vyndal z kapsy peníze.

„A osmnáct za pivo,“ řekla prodavačka nepřátelsky a jedním dechem navázala: „Švarcštajn, jo? Nikdo tam nejezdil celý léta… Vy jste to koupil?“

„Ne. To je můj… teda to je náš dům,“ řekl Marek a položil na pult nedopité pivo. Měl se k odchodu. „Tak vám mockrát děkuju. Za ochotu.“ Podal prodavačce peníze. Chtěla mu vrátit drobné, ale on vzal krabici a zamířil ke dveřím. „To nechte, to je dobrý,“ řekl Marek a vyšel z krámu. „To teda dobrý není,“ řekla žena bezbarvě.

Zvenku se ozval zvuk motoru. Jeden z mužů otevřel další lahev otvírákem připevněným k umakartové desce roztřepeným provázkem. Bzukot zářivky jen zdůrazňoval jejich mlčení. Prodavačka zlobně vykřikla: „Je tu nahuleno jak v putyce. Všechno tu vod toho smrdí… I to žrádlo!“ Zapnula ventilátor, který se neochotně roztočil. Pak ještě vysypala přetékající popelníky a odnesla prázdné lahve do basy za pultem. Najednou se zastavila a tiše se zeptala: „Myslíte, že je to von?“ Muži mlčí.

Ani rytmické vrzání ventilátoru nepřináší odpověď.

III.

Marek přinesl domů krabici s potravinami a uložil je do polic a skříněk v kuchyni. Náhle odněkud z chodby u domovních dveří uslyšel podezřelý šramot. Opatrně vešel na chodbu a stanul vedle hřmotného muže v montérkách, který se vrtal šroubovákem v rozvodové skříni elektřiny. Marek ho obešel a pohlédl mu do obličeje. „A vy jste kdo,“ zeptal se užasle. Muž s malou svítilnou, připevněnou na čele gumovým popruhem, si ho nevšímal a pokračoval v práci. Ještě jednou za neustálého jiskření zašťoural šroubovákem mezi dráty, než našrouboval porcelánovou pojistku.

„To je teda rarita… todle. Technický muzeum, ne? Říkali mi v krámě, že se mám stavit,“ řekl bez zájmu, aniž pohlédl na Marka.

„Ták pozor,“ řekl náhle elektrikář Bouchal hlasitě a sepnul černou páčku.

V domě se rozsvítilo světlo. Ve vedlejší místnosti začalo staré rádio hrát německou píseň v podání dětského sboru.

„No, tak to se vám teda povedlo,“ řekl Marek s úsměvem, zatímco suverénní hromotluk se bez pozvání hrnul dál do obytného prostoru a zabručel: „Ale houby povedlo… prostě to umím!“

„No a kolik zaplatím, mistře?“ řekl Marek a sáhl do zadní kapsy pro peněženku. Bouchal vešel do otevřeného prostoru ateliéru, kde také otočil vypínačem a rozsvítil.

„To asi spíš vy budete ňákej mistr, koukám,“ řekl a zastavil se u stojanu s rozmalovaným obrazem. Znalecky si promnul bradu v prstech a přimhouřil rozšafně oči. „Tak tohle by mi manželka asi nedovolila,“ a aniž by si všímal Marka, zamířil nečekaně k východu: „Až se vám zadaří nějaká pěkná krajinka, tak si na mě vzpomeňte. Třeba s jelenem,“ zahulákal už z chodby a jeho hlas postupně slábnul, než utichl úplně.

Marek zůstal v ateliéru sám. Ve vedlejší místnosti hraje staré lampové rádio další píseň dětského sboru:

Auf der Heide blüht ein kleines Blümelein.

Und das heißt: Erika.

Heiß von hunderttausend kleinen Bienelein.

Wird umschwärmt Erika.

V křoví kolem domu se cosi šustivě pohybuje. Pomalu se zvedá vítr, ale ten není zdrojem onoho šelestu. Blíží se podzim a první listy se snášejí k zemi. Mezi starými buky nedalekého lesa se něco mihlo. Je to zvíře, nebo lidská postava?

Dům mlčí. Dál střeží svá temná tajemství.

3. LUCIE

I.

Marek si vaří v kuchyni snídani a telefonuje z mobilu. Na sobě má jen trenýrky a staré tričko. Slanina, do které rozklepává vajíčka, nevypadá nijak vábně.

„Neukecáš mě, Viktore! Fakt, nezlob se, je to marný. Jdi do háje! Žádnej pitomej útěk před civilizací. To víš, že utíkám před sebou! A hlavně před tebou, ty blboune,“ směje se Marek netrpělivě do sluchátka. „Jo, hele a první noc jsem tu spal jako zabitej. Bez prášků a bez panáků! Jasně…, jen co se trochu zabydlím. To víš, že jo…“ Odněkud z domu se ozval třesk skla. „Počkej chvíli,“ řekl Marek a odložil sluchátko. Vydal se za zdrojem hluku. Na chodbě uviděl pootevřené dveře spižírny. Vešel do ní a pod nohama mu zakřupaly střepy skla jako praskající led. Ve výši očí se na provázku pohupoval zbytek ukousnutého salámu, který včera koupil v krámku. Rozbitým oknem vyhlédl ven k lesu. Nějaký stín se mihnul mezi stromy. Marek se vrátil do kuchyně. Směs něčeho černého kombinovanou s něčím jiným černým vyklepal z pánve rovnou do koše na odpadky a otevřel okno. Znovu uchopil mobilní telefon. „Viktore? Promiň! To je teda nářez. Desítky let tu nikdo není a sotva se sem přihasím, tak mám lupiče ve špajzu. Pozdravuj kluky a… A tohle bylo fakt moje poslední interview po mobilu – prostě ho vypínám a nabíječku jsem ztratil. Správně, konečně to chápeš!“ odsekl už trochu nakvašeně. „No jo, ale napiš předem. Třeba na kus papíru v obálce… ať je ten šok menší. To víš, že budu rád,“ řekl už zase s úsměvem. „Tak ahoj!“

Když Marek telefon vypnul, uvědomil si neuvěřitelné ticho kolem. Napjatě mu naslouchal. V tom tichu se ozýval jen vytrvalý dech větru. Marka z té chvíle zamrazilo.

Oblékl si svetr hozený přes opěradlo židle a mobil odložil na kredenc. Vzal zčernalou mastnou pánev, položil ji do dřezu a pustil vodu z kohoutku. Ozval se chraplavý přerušovaný zvuk a z vodovodu začala po krátkých dávkách vytékat rezavě hnědá voda jako krev z rozřízlé tepny. Kohoutek tekutinu křečovitě vykašlával do odtokového otvoru. Kdesi ve sklepě se podle zvuku, který sem doléhal, namáhavě rozhýbalo staré čerpadlo. Celý dům se roztřásl, jako by měl záchvat padoucnice. Skleničky o sebe cinkají a několik hrnečků vypadlo ze skříňky, která se sama otevřela. Rádio na stole začalo nadskakovat a posouvat se ke kraji, až spadlo na podlahu. Kupodivu se nerozbilo, naopak se rozsvítilo jeho magické zelené oko. Z reproduktoru se ozvaly vzdálené a nezřetelné zvuky a hlasy dovádějících dětí. Do toho úryvky německé písně. Byl to nepatrný, nečitelný zvuk, ale zneklidňující jako přenos z jiného světa.

Dům se zachvěl. Ne strachem, spíš vzrušením.

II.

Druhý den se dal Marek do úklidu. Vynosil na skládku za dům nejrůznější nepotřebné krámy a starou kosou posekal vysokou trávu na louce před domem.

Později zasedl k rozmalovanému obrazu, ale příliš se mu to nedařilo. Důraznými údery štětce se snažil dotvářet expresivní akt mladé ženy. Pak štětec netrpělivě odhodil, navlékl si bundu a opustil dům.

Milá Terezo,

doufám, že se Ti daří dobře. Jsem tu sice zatím jen pár dnů, ale mám dobrej pocit. Spousta věcí z minulosti se mi nevybavuje. Rád bych o nich s Tebou mluvil. Doufám, že Tě tam moc netrápí. Polykej hezky všechno, co Ti dají, oni to dělají, aby Tě vyléčili…! Zkouším malovat, ale asi to bude chtít čas. Všechno chce mít svůj čas. A nakonec čas bude mít všechno… Je krásnej podzim. Ten náš dům je větší, než jsem si pamatoval – většinou to bývá po letech naopak.

Tvůj malej velkej Marek

Vešel do přízemního domu místní pošty a naklonil se k okénku prázdné přepážky.

„Je zavřeno,“ ozval se odněkud z vedlejší místnosti ženský hlas.

„Můžete mi tady ještě vzít dopis, prosím vás? Nemám známku,“ odpověděl Marek. Mezi dveřmi se objevila postava pohledné dívky s bledou tváří. Její přísnost se při pohledu na Marka beze zbytku roztála. Zůstal úsměv, patrný nejen na ústech, ale i v očích. Marek úsměv opětoval a podal jí obálku. Nazrzlá dívka se souhvězdím světlých pih na bílé tváři z něj nespouští zářivé oči. „Tak mi to dejte!“

Bouchnutí razítka vytrhlo oba ze vzájemného, až hypnotického zahledění se. Přestali se usmívat každý sám a usmáli se dohromady. Dívka byla oblečená v civilním, poněkud klukovském stylu. Na první, a zejména pak na druhý pohled vyniká nevtíravou krásou.

Po krátké chvíli vyšli z úřadu a ona za sebou pečlivě zamkla dveře. Marek na ni hleděl s nezakrývanou sympatií i drobnými rozpaky.

„Tak vám teda děkuju! Jo, ještě jsem se chtěl zeptat, kde je tady hospoda. Nechal jsem auto doma, tak…“ řekl mile.

„To najdete bezpečně. Podle rámusu a smradu,“ odpověděla bezprostředně a ukázala rukou někam přes náměstíčko.

„Tak mi držte palec, ať mě domorodci neskalpujou,“ řekl Marek.

„Tady přespolní dostávají spíš přes hubu,“ řekla dívka něžně a vykročila opačným směrem. Rozpačitý Marek se za ní otočil. „A nechcete jít se mnou? Abych měl nějakou oporu…“

Dívka se nejdřív usmála, ale vzápětí posmutněla. „To nejde. Máma mě potřebuje…“

„Tak třeba příště,“ řekl Marek jejím zádům a vydal se napříč náměstím.

III.

Otevřel dveře hlučící místnosti, která v tu chvíli ztichla. Zamlklí muži sedící nad pivem u několika stolků si nedůvěřivě prohlížejí nově příchozího. Naštěstí od stolu v jednom koutě zamával na Marka mohutnou paží poněkud rozjařený elektrikář Bouchal. „Á, zde přichází náš mistr.“ Několik zamračených tváří od vedlejších stolů sleduje Marka přes padlou pěnu piva.

„Pojďte, mistře, a vezměte místo! Fran-tí-ku! Třikrát dech mrtvý milenky – na mě,“ zavolal Bouchal na umaštěného číšníka a sundal z jedné židle svou koženou brašnu. Marek přisedl k malému stolu, u kterého kromě Bouchala seděl důstojný starý muž v černém obleku s vestou, na které se třpytil řetízek kapesních hodinek. Obřadně pokýval hlavou na pozdrav. Okoralá zábava se opět zvolna rozproudila, ale každou chvíli někdo z hostů pohlédl směrem k jejich stolu, takže to působilo dojmem, že předmětem hovoru je právě Marek.

„Tady jste u elitního stolu. Mě jako milovníka umění už znáte, a tohle je…,“ ukázal na starého pána „…živá legenda našeho města! Knihovník a archivář pan Werfel.“ Pak tiše dodal: „Ale nejlíp si s ním popovídáte řecky nebo latinsky.“

Na stole s třeskotem přistály fernety a pivo. Starý pan Werfel vážným hlasem oslovil Marka, jako by navazoval na nějaký předešlý rozhovor:

„Takže vy jste Marek? Naposledy jsem vás viděl… no, to jste byl ještě hodně malý chlapec. Vy teda zase jezdíte na Schwarzstein?“

„Chtěl bych tam nějaký čas bydlet,“ odpověděl Marek muži, z kterého vyzařovala aura klidného majestátu.

„Na Schwarzstein,“ řekl stařec s pozdviženým obočím polohlasně, jako by vyslovoval nějaké zaklínadlo.

„No jo, mladej pán je fajnšmekr,“ přidal se Bouchal ironicky se smíchem. Marek znepokojeně pohlédl na oba muže: „A co je na tom divného?“

„Kdysi tam bylo starověké obětiště. A potom… To místo zkrátka nemá pěknou minulost,“ řekl Werfel zamyšleně.

„To teda ne,“ připojil se Bouchal a zavelel: „K líci zbraň, pánové! Máme tu nějakou práci a ta nesnese odkladu!“ Pozvedl k ústům skleničku s kořalkou.

„Pojď do mě, neřáde!“ Muži vyprázdnili na ex své skleničky. Bouchal se k Markovi spiklenecky naklonil a v odéru hořkého zápachu mu sdělil:

„Obětovali tam panny, že jo, pane Werfel? A taky tam byly ňáký tydlety… spirituální vraždy!“

„Rituální, Bouchale! Ri-tu-ální!“ opravil ho starý muž s unavenou důsledností učitele, jehož žák je beznadějný případ. Pak pokračoval klidným hlasem k Markovi. „Rituální vražda byla v horním kostele. Proto je odsvěcený.“ Marek se zájmem sledoval oba bizarní spolustolovníky.

„Za války pak v tom domě bylo hnízdo SS,“ řekl Bouchal a otřel si mokrý knír do rukávu. Werfel prudce zvedl hlavu, neurčitě na něj pohlédl a naklonil se rezignovaně k pivu.

„Obětiště a esesáci v domě, rituální vražda za rohem… To si mí rodiče vybrali fakt pěkný místo,“ řekl rádoby vesele Marek. Mezitím Bouchal zamával na číšníka prázdnou sklenkou. „Tak si dáme eště jednu rundu, ne? Frantó!“

„Já už ne,“ prohlásil Werfel hlasem, který zněl unaveně a staře. Pak se ještě otočil k Markovi. „Někdy se u mě zastavte. Rád vás uvidím, Marku!“

„Děkuju za pozvání, přijdu moc rád. Ale kam vlastně?“

„Bydlím v klášteře v bývalé knihovně. Trochu se tam o to starám. Na shledanou,“ loučí se Werfel. Opírá se ztěžka o hůl a odchází. Je patrné, že jeho levá noha je naprosto bezvládná.

„Přijdu určitě. Na shledanou,“ zavolal za ním Marek, obrátil se k Bouchalovi a významně o sebe zacinkal dvěma prázdnými sklenkami. „Když nemůže hora k Mohamedovi…“ řekl, ale Bouchal ho přerušil: „Musí Mohamed na panáka k výčepu!“ Zvedli se a vykročili přes hospodu k výčepnímu pultu. Za malou chvíli už si připíjeli na zdraví. Bouchal se zpříma podíval do Markových tmavých očí a hlasitě, že to slyšela celá hospoda, zaburácel: „Ale v tom tvým baráku bych stejně nespal! A nikdo zdejší! Ani náhodou,“ přejel ukazovákem po hostech, kteří k nim otočili hlavy.

Marek se obrátil k pultu, za kterým hostinský čepoval další piva. Pohlédl na výlevku dřezu. Zvuk odtékající vody se absurdně zesiloval a pohlcoval všechen ten křik a rámus hospody. Jako by odnášel okolní svět kamsi jinam – do tmy uprostřed šíleného víru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy T.M.A..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.