Alois Joneš

V roce 1953 ukončil studium na Vysoké škole ekonomických věd v Bratislavě a pak jako ekonom pracoval v různých podnicích.

V letech 1968-1969 byl ředitelem nakladatelství a vydavatelství Svazu čs. novinářů.

V letech 1970 – 1980 byl Alois Joneš vedoucím tiskového oddělení Filmového studia Barrandov.

V roce 1980 opět změnil místo, stal se vedoucím hospodářsko-technické správy v radioterapeutickém ústavu v Praze na Bulovce. Odtud odešel v roce 1983 do nakladatelství Avicenum, kde nastoupil do funkce obchodního náměstka. Zde zůstal do roku 1987.

Psal pohádky, hry, povídky, novely i romány různých žánrů.

Mrtvý vypovídá

Ve svém bytě byl nalezen mrtvý pracovník Výzkumného ústavu pro vývoj léčiv doktor Prouza .Kapitán Václavík musí vypátrat,jak zemřel a hlavně proč.Je nějaká souvislost s jeho prací na výzkumném úkolu protinádorového léku?

Alois Joneš

Mrtvý vypovídá

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alois Joneš – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-54-3

Ředitel výzkumného ústavu pro vývoj léčiv, profesor RNDr. Karel Mlynář, DrSc. zaparkoval svou škodovku před hlavním vchodem ústavu, vypnul světla a zamkl dveře. Ve vrátnici se právě zabydloval denní vrátný, Ředitel mu letmo odpověděl na pozdrav a vstoupil do výtahu.

Když usedl na židli u svého psacího stolu, bylo přesně sedm hodin ráno. Podvědomě hmátl po cigaretě, ale potom se vzpamatoval a schoval krabičku do kapsy. Na první cigaretu má nárok až v osm.

Vyjmul ze zásuvky stolu desky, otevřel je a začetl se do textu přednášky, kterou měl odpoledne přednést posluchačům na Institutu pro doškolování lékařů a farmaceutů.

O půl osmé mu sekretářka přinesla kávu.

Bezmyšlenkovitě se na ni podíval, poděkoval a znovu sklopil oči k přednášce. Hned na to si uvědomil, že sekretářka dosud neodešla. Aniž by zvedl hlavu, řekl:

„Nikoho sem nepouštějte, Jarmilko, do devíti nemám čas.“

Sekretářka neodcházela.

„Tak co je?“

„Pane řediteli, čeká tu na vás pan Lelek s docentem Jordanem. Je to prý naléhavé...“

Ředitel vzdychl. „Jako vždycky. Ať jdou dále...“

Ve světle stolní lampy viděl matné siluety dvou mužů, aniž rozeznával výraz jejich tváří.

Zaclonil si mimoděk oči a ukázal na židle.

Oba muži se posadili.

„Tak co se děje,“ řekl úsečně. „To by nemohlo hodinu počkat?“

„Myslím, Pane řediteli,“ řekl tiše menší z obou příchozích, „že bude lépe, když se to dovíš hned.“

Ředitel Mlynář přimhouřil oči. Na levém spánku mu naskočila tenká modrá žilka.

„Nechoďte kolem horké kaše a ven s tím.“

Oba muži se na sebe podívali, jakoby se mlčky domlouvali, kdo má zčít.

„Tak ti to povím já,“ ozval se znovu hubený a malý muž, „doktor Prouza se pravděpodobně nevrátil ze služební cesty.“

„Cože? A s tím jdete na mě?“ Ředitel si promnul oči.

„Moment, co tím myslíte? Prouza se nevrátil ze služební cesty? Ze zahraničí?“

„Ano, byl ve Spolkové republice,“ poprvé promluvil druhý z návštěvníků, docent Jordan.

Nastalo ticho. Ředitel znovu sáhl po krabičce cigaret. Tentokrát neodolal. Zapálil si.

„To mi chcete namluvit, že Prouza zůstal venku?“

„Obáváme se, že je to pravda,“ rozhovořil se Lelek, vedoucí kádrového a personálního oddělení ústavu. „Doktor Jordan mi předevčírem oznámil, že Prouza nepřišel do práce, ačkoliv se měl vrátit v pátek a v pondělí nastoupit. A dnes je čtvrtek.“

„Proč mi to říkáte teprve nyní? Ostatně, víte to jistě? Jaké pro to máte důvody? Třeba je nemocný…“

„Říkáme to teprve dnes, Pane řediteli, protože jsme si chtěli všechno ověřit, než za tebou půjdeme. V úterý jsem Prouzovi několikrát volal do bytu, ale telefon nikdo nebral. Informoval jsem pana Lelka a ten za ním zajel do bytu. Nikdo mu neotevřel. Pro jistotu zavolal Prouzova bratra, ale ten vůbec netušil, že Prouza je na služební cestě. A jiné příbuzné Prouza nemá. Jeho rodiče již zemřeli.“

Ředitel Mlynář vstal od stolu, přešel místností k vypínači a rozsvítil stropní lustr. Kanceláří se rozlilo jasné světlo. Zadíval se ven, kde začínalo svítat.

„Co navrhujete,“ zeptal se, aniž se otočil do místnosti. Lelek se tázavě podíval na doktora Jordana. Ten mlčky přisvědčil.

„Asi nám nezbude nic jiného, než všechno oznámit Bezpečnosti,“ řekl Lelek.

Ředitel se prudce otočil od okna.

„Tak! To jste mi udělali ohromnou radost. Oba. Ne, nic vám nevyčítám. Vy jste Prouzův návrh na cestu pouze doporučili, ale já jsem jej podepsal. Je tohle možné? Je vůbec možné, že Prouza by byl takový blbec? Anebo lump? Ne, to se mi nezdá! Vždyť ten člověk měl před sebou celou budoucnost. A on že by...?“

Doktor Mlynář se vpůli věty odmlčel, přešel místnost a znovu si sedl.

„Ono nám asi opravdu nic jiného nezbývá. Souhlasím s vámi. Lelku, to je tvoje starost. Zavolej na Bezpečnost. A jakmile budeš něco vědět, okamžitě přijď. Třeba se všechno ještě vysvětlí.“

Lelek mlčky přikývl a vyšel zé dveří. Za ním odcházel doktor Jordan. Otočil se a tiše řekl:

„Moc nadějí si nedělám...“

Mlynář zakýval souhlasně hlavou: „Já taky ne.“

Znovu přešel k oknu. Díval se do oživlých ulic probuzeného města, přeplněných automobily, ale nevnímal pouliční chaos.

Myslel na svého syna. Nadějného sekundáře neurochirurgického oddělení jedné z pražských nemocnic, kterého k sobě vzal jeho dávný přítel a uznávaná kapacita, profesor Neužil, Přemýšlel o synově zaujetí pro práci. Profesor Neužil ho chválil. Byl přesný, zodpovědný, obětavý. A pak stačila vteřina nepozornosti za volantem a Mlynář zůstal bez syna.

Ti dva byli taktní. Uvědomoval si, jak dlouho museli váhat, než za ním přišli. Jak se jim nechtělo vyslovit to, co nakonec museli říci.

Oba dobře věděli, že lásku a naději z mrtvého syna přenesl na doktora Prouzu. V mnohém se jeho synovi podobal.

Zklamal ho.

Roztáhl záclonu, zhasnul světlo a vrátil se ke svému psacímu stolu.

Když kapitán Václavík dostal od náčelníka příkaz, aby vyšetřil nepřítomnost nějakého doktůrka z Výzkumného ústavu, který se údajně nevrátil ze zahraniční cesty, zacloumala jím zlost. A cítil, že náčelník ví, že zlost má. Přesto spolkl větu, která se mu drala na jazyk. Proč se má právě on zabývat tak banální záležitostí?

Náčelník na sobě nedal nic znát. Kapitán Václavík zpozorněl teprve tehdy, když se dověděl, že Prouza se ve skutečnosti do republiky vrátil. Překročil hranice v Praze, na letišti v Ruzyni, kam ho dopravilo letadlo ČSA přesně podle cestovního programu. Prošel pasovou a celní kontrolou a od té doby o něm není zpráv.

Kapitán Václavík pověřil svého spolupracovníka, poručíka Rybáře, aby zajistil prověrku v okolí Prouzova bytu. Místní šetření nepřineslo žádné další konkrétní informace. Sousedka prohlásila, že v bytě je už delší dobu ticho, doktora Prouzu viděla naposledy asi před deseti dny s kufrem a cestovní brašnou. Potkala ho na chodbě, když se vracela ze samoobsluhy. Jeho nepřítomnost jí nebyla nápadná. Prý se do bytu nevracel třeba několik dnů. Připustila, že Prouzu občas někdo navštěvoval. Nikoho však za celou dobu nezahlédla. Vzpomněla si, že jednou v předsíni zaslechla, jak Prouza hovoří s nějakou ženou. Když prý byl doma, často si přehrával desky, ale tak tiše, že to nikoho nerušilo.

Na Rybářův dotaz, zda by se dal Prouza považovat za sukničkáře, odpověděla zamítavě. Ale samotář prý také nebyl. Lidi v domě zdravil, když byla nemocná, ochotně jí nakoupil v samoobsluze. Nic bližšího o něm nevěděla.

Kapitánův návrh na otevření Prouzova bytu náčelník schválil a prokurátor souhlasil.

Václavík ukázal paní Jiřině Grébové, osamělé penzistce, která bydlela v bytě sousedícím s garsoniérou doktora Prouzy, prokurátorův souhlas s otevřením a prohlídkou bytu. Zprvu se zpěčovala zúčastnit se prohlídky jako nezúčastněná osoba. Ale nakonec souhlasila.

Otevřít zámek nebyl pro technika problém. Kapitán Václavík vstoupil do malé předsíňky. Bylo v ní šero. Na secesním věšáku visel pánský plášť. V bytě panovalo ticho. Dveře do kuchyňky byly pootevřené. Václavík cítil pach dlouho nevětraného bytu.

Zasklenými dveřmi další místnosti prosvítalo slabé světlo elektrické žárovky, ačkoliv bylo patnáct hodin odpoledne. Kapitán se mlčky podíval na svého spolupracovníka. Rybář přikývl. Opatrně, s kapesníkem v ruce, aby nepoškodil otisky, zmačkl kliku dveří a ustoupil stranou. Václavík chvilku čekal. Nic se nedělo, jen z kuchyně bylo slyšet pomalé odkapávání nedovřeného vodovodního kohoutku.

Kriminalista vstoupil dovnitř, ale ještě než vkročil do místnosti, ucítil jiný pach. Znal jej ze své praxe až příliš dobře. Byl to pach mrtvého lidského těla.

Na pohovce proti oknu ležel mladý muž. Na první pohled by se mohlo zdát, že spí. Ale kapitán Václavík odhadl, že tento člověk je již delší dobu mrtev.

Vrátil se do předsíně, kde čekala s příslušníkem Bezpečnosti vystrašená penzistka.

„Ještě minutku, paní Grébová.“

„Mládenci,“ obrátil se k technikům, „dejte se do práce“.

Když technici provedli ofotografování a zajištění stop, konstatoval lékař při zběžné prohlídce, že smrt doktora Prouzy mohla nastat přibližně před týdnem.

Na stolku u pohovky ležela použitá, jednorázová injekční stříkačka a prázdná ampulka s gumovou zátkou. Na pravém předloktí mrtvého bylo vidět několik vpichů.

„Co o tom soudíte, doktore?“, ptal se Václavík.

Lékař, doktor Kubala, byl příliš zkušený praktik, než aby se ukvapil s úsudkem.

„Raději ne, kapitáne, nerad bych se mýlil. Týden je příliš dlouhá doba. Zatím mohu pouze usuzovat, že ten muž si pravidelně píchal injekce. Inzulín to rozhodně nebyl. Uvidíme...“

„Vpichy jsou na pravém předloktí, doktore,“ ozval se poručík Rybář.

Doktor pokýval hlavou.

„Ano, všiml jsem si. Ale to nemusí nic znamenat. Třeba byl levák. Z pitevního protokolu se jistě dozvíte více. Zatím na shledanou.“

Václavík pokynul staré paní.

„Paní Grébová, pojďte se mnou, ale nelekněte se, prosím. Na pohovce v pokoji je mrtvý člověk. Musím vás poprosit, abyste nám ho pomohla identifikovat.“

Penzistka se nechala vést do pokoje. Přikročila k pohovce a ulekaně ucouvla.

„Je to on?“ zeptal se Václavík.

„Ano,“ polkla nasucho a hlas se jí zadrhnul, „je to doktor Prouza.“

Kapitán Václavík se rozhlížel po Prouzově garsonce.

Sestávala z velkého obývacího pokoje, který zřejmě sloužil i jako ložnice, malé kuchyňky, koupelny, klosetu a úzké předsíně s vestavěnými skříněmi.

V obývacím pokoji stála pohovka s dvěma pohodlnými křesly a módním skleněným stolkem, který sám o sobě mohl stát dost peněz.

Na moderním psacím stole, umístěném pod oknem, byly pečlivě srovnány odborné časopisy. Secesní knihovna obsahovala převážně medicínskou literaturu.

V koutě pokoje se krčil obstarožní ušák. V protějším rohu umístil majitel garsonky skříňku se zabudovaným televizorem a vysoce kvalitním přehrávačem japonské výroby.

Podlaha byla pokryta dosti prošlapaným kobercem s klasickým vzorem.

Když poručík Rybář otevřel dveře další nízké skříňky, nezdržel se významného hvízdnutí.

„Podívej se,“ ukázal kapitánovi. Skříňka byla doslova přeplněna nejrůznějšími destiláty renomovaných zahraničních značek.

Kapitán Václavík pokrčil rameny.

„Víš, co mne napadá? Ten doktor si nežil špatně! Ale zdá se, jakoby teprve před nedávnem začal vyměňovat a také doplňovat vybavení bytu.“

„Na tom není nic divného. Já to dělám taky tak. Postupně vyměňuju a doplňuju.“

„Já vím,“ souhlasil Václavík. „Jenomže si myslím, že bys dříve koupil nový koberec, potom nový ušák, možná chladničku, a teprve když by ti zbylo, tuhle japonskou supertechniku.“

Prohlídka, kterou specialisté provedli opravdu důkladně, přinesla několik zajímavých faktů. V kovových nohách konferenčního stolku, vyrobených z chromovaných trubek, našli rovných sedm tisíc západoněmeckých marek. Na dně zásuvky psacího stolu objevili několik stránek strojopisu v němčině, v jednom ze sak, visících ve skříni, dvě pomačkané vstupenky do baru Parkhotelu, tašku s penězi a Prouzovými osobními doklady, včetně jeho služebního cestovního pasu.

Kromě prázdné ampulky, ležící na koberci vedle injekční stříkačky, objevili dvě další, navlas stejné a rovněž prázdné, v odpadkovém koši. V domácím baru ležela tuba s několika tabletami Niamidu.

Tělo mrtvého už bylo odneseno, příslušníci výjezdové skupiny rovněž opustili byt.

Kroky kapitána Václavíka se dutě rozléhaly na parketách obývacího pokoje.

„Pane kapitáne, mám zavolat do ústavu, že jsme ho našli?“, ptal se Rybář.

Václavík se zamyslel. Potom zamítavě zavrtěl hlavou.

„Ne, Janku, nevolej nikam. Zajdeme tam a povíme jim všechno osobně. Nezapomeň dát zapečetit byt.“

Ředitel ústavu profesor Mlynář, docent Jordan a vedoucí personálního oddělení Lelek na kriminalisty čekali v ředitelově kanceláři.

Sotva se Václavík s Rybářem posadili do křesel u konferenčního stolu, přinesla sekretářka kávu.

„Doufám, že neodmítnete,“ řekl ředitel a nedočkavě se zeptal:

„Tak co, opravdu zůstal za hranicemi?“

Václavík právě nesl šálek s kávou k ústům. Položil jej zpět na desku.

„Ne, Pane řediteli, doktor Prouza se vrátil domů přesně podle svého cestovního programu.“

Všiml si, že se řediteli na okamžik rozjasnily oči. Václavík pochopil proč. A současně pocítil lítost, když si uvědomil, jak ho svou informací zklame.

„Bohužel, soudruzi, celá záležitost je mnohem vážnější, než jsme mohli předpokládat. Je mi líto, ale musím vám oznámit, že doktor Prouza je mrtev.“

Všichni tři pracovníci ústavu se na něho užasle dívali, ale proměna v ředitelově obličeji byla šokující. Profesor zbledl a celý se zachvěl.

„To přece není možné, co se mu stalo? Byl naprosto zdravý!“

„Možná, že ano,“ řekl Václavík.

„Měl úraz?“

„Ne, úraz neutrpěl. Našli jsme ho v jeho bytě. Byl mrtvý už několik dnů.“

„Můžete nám říci něco bližšího,“ promluvil klidným hlasem dokonale se ovládající Jordan. „Znáte příčinu jeho úmrtí?“

„Nechceme předbíhat výsledek pitvy a vyjádření soudního lékaře. Zatím nemáme důkaz, že došlo k násilné smrti.“

„Tedy sebevražda?“ řekl Jordan tiše po chvíli váhání.

Václavík, pokrčil rameny.

„Všechno tomu nasvědčuje, ale znovu opakuji, neznáme výsledek pitvy.“

Ředitelovi setřásly ruce, když si zapaloval cigaretu.

„Ne, tomu nevěřím. Doktor Prouza a sebevražda? Nesmysl. Byl to přece mladý a úspěšný člověk. Proč by to dělal? Určitě se mýlíte.“

„Proto jsme za vámi přišli. Pitva sama nemusí všechno vyjasnit. Chceme se dovědět o doktoru Prouzovi něco bližšího. Pokud vás smíme poprosit, rádi bychom nejdříve hovořili se panem ředitelem a potom požádáme o další informace Prouzovy nejbližší spolupracovníky.“

Jordan a Lelek se beze slova zvedli.

Ředitel snad jejich odchod ani nevnímal. Vtahoval krátkými vdechy dým z cigarety.

„Pane řediteli, kde a v jaké funkci pracoval doktor Prouza?“

„Ve skupině docenta Jordana. Toho už znáte.“

„Jsou v této skupině další pracovníci?“

„Ano, jistě. Ale všechno vám řekne docent Jordan,“

„Máme pocit, že jste Prouzu dobře znal...“

„Ano, máte pravdu. Nebo jsem si to alespoň myslel. Byl sám. A my se ženou také. Občas jsme ho zvali k nám, na večeři…“

„Můžete nám tedy o něm povědět něco bližšího?“

„Já? Ach tak ... Jaký byl? Mladý, ale vysoce vzdělaný v oboru, obětavý, přesný...“

Ředitel se odmlčel. Na čele se mu perlil pot.

Náhle vstal, otřel si kapesníkem obličej a řekl:

„Promiňte, není mi dobře. Já, pokud se nebudete zlobit, o Prouzovi hovořit nebudu. Nebyl bych objektivní. Obraťte se na Jordana. Ale jedno vím zcela jistě. Prouza byl opravdu nadějný vědec, kterého čekala budoucnost.“

Docenta Jordana vyhledali kriminalisté v jeho pracovně, která až na terminál počítače a elektronový mikroskop ničím nepřipomínala laboratoř. Vybídl je, aby si sedli.

„Nedivte se, že se vaše informace ředitele tak dotkla. Před časem mu zemřel jediný syn. Tragicky. A Prouzu ... zkrátka, měl téměř otcovsky rád.“

„A co vy, Pane docente?”

Jordan se na kapitána zkoumavě podíval a pak se chápavě pousmál. „Aby bylo jasno hned na začátku. Já taky. Ale jen jako svého spolupracovníka. Neměl jsem obavy z konkurence. Ani jsem nemusel žárlit. Mám svou práci rád a taky o ní dost vím. Abyste mi rozuměli, vím o ní víc než Prouza. O hodně víc! Ale to vám říkám jen proto, abyste se nemuseli nenápadně vyptávat jiných, ne proto, abych se chlubil. Chcete vědět, jaký byl doktor Prouza. Z toho soudím, že asi přikládáte jeho úmrtí - i pokud to byla sebevražda - silnější motiv.“

Oba kriminalisté se na sebe mimoděk podívali.

„Poslyšte, Pane docente, řekl jste nám několik věcí, které by nás tak jako tak zajímaly. Ale nechtějte po nás víc, než víme. My si prostě chceme objasnit, proč se doktor Prouza rozhodl k sebevraždě. Pokud to byla sebevražda. Nesmíme ponechat bez povšimnutí žádný motiv.“

„Jistě,“ přikývl Jordan. „Prouza byl schopný pracovník. Nemohl jsem si na něj v ničem stěžovat. Měl dobrý základ, dokázal se problémem prokousat, byl schopný za noc sestudovat neuvěřitelné množství vědeckého materiálu, mluvil a četl výborně v němčině a v angličtině, ovládal slušně ruštinu. Ani já bych ho nepovažoval za kandidáta na sebevraždu. Ale na jednu věc bych vás asi upozornit měl. Zdálo se mi, že v poslední době byl značně podrážděný, náladový.“

„Jak dlouho?“, skočil mu do řeči Rybář.

„Řekl bych tak sedm, osm měsíců. Míval údobí až přehnané aktivity, které přecházelo v naprostou skepsi, nedůvěru. To by si vědecký pracovník neměl dovolit. A ještě jedna jeho vlastnost se mi nelíbila, i když beru v úvahu, že Prouza byl mladý člověk. Nedávno mu bylo teprve třicet šest let. Ta jeho až přehnaná ctižádostivost. Snaha být vždycky v popředí.“

„Že byste přece jen žárlil, Pane docente?“

„Vyložte si to jak chcete. Prouza byl velmi inteligentní. Ke mně se choval fér. A pokud měl snad nějaké úmysly, dovedl bych ho odkázat do patřičných mezí. Jistě, měl v ústavu zelenou, díky řediteli. Abych byl upřímný. Sám jsem si ho vybral ke spolupráci na novém úkolu už před třemi léty. A ředitel mě v tom nijak neovlivňoval. Spolu s ním ke mně přišel i doktor Hanák, Prouzův spolužák. V naší skupině dále pracují dva laboranti, tři laborantky a dva ošetřovatelé pokusných zvířat. Možná, že více by vám o Prouzovi mohl povědět právě Hanák. Studovali spolu.“

„A co jeho soukromí?“

„O tom nic nevím. Prouza se mi nesvěřoval.“

Václavík vstal ze židle. „Když dovolíte, ještě jednu otázku.“

Než ji stačil vyslovit sám, ozval se Jordan.

„Vy pochopitelně chcete vědět, na čem jsme s Prouzou pracovali. Viďte?“

Kapitán Václavík se musel pousmát.

„Pane docente, vy asi s oblibou čtete detektivky!“

Jordan zavrtěl hlavou.

„Nikoliv, já je amatérsky píšu. Ale pokud by vás zajímala naše práce - a myslím, že se ptáte správně, prosím, abyste mě pro dnešek omluvili. Musím do laboratoře. Ale něco vám navrhnu. Žena odjela na několik dnů ke svým rodičům, můžeme si o tom popovídat. I když vás možná zklamu. Tady je má adresa.“

„Jsem rád, že jste přišli,“ řekl docent Jordan oběma kriminalistům na uvítanou. „Teprve když jsem se dnes po vašem odchodu vrátil do laboratoře mi došlo, že už ho neuvidím, že se s ním nepohádám. Jsem vám vděčný za společnost. Kávu přinesu za chvíli. Doufám, že zatím neodmítnete sklenku koňaku s omluvou, že ve službě nepijete. Mimochodem, kdy vlastně nejste ve službě? Když spíte?“

Poručíka Rybáře se jeho otázka trochu dotkla. Chystal se odpovědět, ale Václavík ho předešel. Usmál se a řekl:

„Třeba právě teď.“

Jordan si uvědomil, že se nezachoval příliš taktně, usmál se a nalil do sklenek koňak.

„Tak přejděme k věci. Vy se oprávněně ptáte, na čem pracujeme. Předpokládám, že jste mínili náš kolektiv. Jak bych začal? Doufám, že vás nebudu příliš unavovat informacemi, které byste měli znát, abyste mohli posoudit, nazvěme to neutrálně, důležitost naší práce. Existuje látka, která se nazývá interferon. Je to bílkovinná substance, která vzniká ve většině buněk při jejich napadení viry. Interferon po uvolnění z buňky do mimobuňkového prostoru chrání další buňky před postupující infekcí.“

„Jestli vám dobře rozumím, jde vlastně o obranné látky organismu,“ podotkl poručík Rybář.

Řekněme to takhle. Interferon, známý pod zkratkou IFN, působí v organismu ještě dříve, než se vytvoří protilátky. Množství interferonu, produkované jednou buňkou, stačí na ochranu dalších asi 2500 buněk. Nebudu vám podrobně líčit, co se s organismem děje, když buňka začne na podnět tak zvaných induktorů tvořit IFN. Ale snad byste měli vědět, že rozlišujeme Typ I., podle nové nomenklatury interferon alfa, leukocytární, interferon beta, fibroplastový, a konečně se domnívám, že nejzajímavější, IFN gama nebo imunní.“

„Jestli to dobře chápu,“ neudržel se Václavík, „interferon je vlastně lék…“

„Předbíháte, Pane kapitáne. Ale vrátím vám poklonu z dnešního dopoledne. Máte postřeh. Zatím hovoříme o interferonu, který produkuje buňka sama. Interferon má významný podíl na tom, že převážná většina zvířat i lidí se při napadení virovou infekcí sama uzdraví. Ale přejděme k tomu, co jste už vlastně konstatoval vy. Výroba dostatečného množství interferonu je dnes jedním z problémů, který brzdí jak jeho další výzkum, tak i jeho využití v klinické praxi. Například vezměme obyčejnou chřipku. Její vyléčení pomocí interferonu by ještě nedávno stálo třicet tisíc dolarů.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrtvý vypovídá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.