Alois Joneš

V roce 1953 ukončil studium na Vysoké škole ekonomických věd v Bratislavě a pak jako ekonom pracoval v různých podnicích.

V letech 1968-1969 byl ředitelem nakladatelství a vydavatelství Svazu čs. novinářů.

V letech 1970 – 1980 byl Alois Joneš vedoucím tiskového oddělení Filmového studia Barrandov.

V roce 1980 opět změnil místo, stal se vedoucím hospodářsko-technické správy v radioterapeutickém ústavu v Praze na Bulovce. Odtud odešel v roce 1983 do nakladatelství Avicenum, kde nastoupil do funkce obchodního náměstka. Zde zůstal do roku 1987.

Psal pohádky, hry, povídky, novely i romány různých žánrů.

Kapitán Tošek ztrácí humor

Kapitán Tošek řeší souběžně dva případy krádeží. Zabývá se vylupováním prodejen tabáku, kdy povedená dvojice vždy pod nějakou záminkou vyláká prodavačku z obchodu, aby zavolala pomoc, a mezitím, jí odcizí z pokladní zásuvky veškerou tržbu. Souběžně s tímto případem se kapitán Tošek snaží přijít na kloub záhadnému vykrádání aktovek dětí v základní škole, do které chodí jeho syn.

Alois Joneš

Kapitán Tošek ztrácí humor

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alois Joneš – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-55-0

I.

Kapitán Tošek vystoupil z tramvaje a vydal se na cestu k nepříliš vzdálenému jedna plus tři v sídlištním činžáku. Byl vlídný podvečer, vzduch tady nahoře na sídlišti přece jen o poznání svěžejší než dole, v zakouřeném a zasmogovaném centru, slunce už zapadalo a na západní obloze vytvářelo paletu překrásných barev, na kterou se kapitán Tošek se zalíbením zahleděl.

Přestože dnešní den pro něho zdaleka nebyl příjemný, z ničeho nic dostal dobrou náladu a v duchu sám sobě povolil jedno podvečerní „kafe“ navíc, i když už měl dnes v sobě tři. Náladu mu nezkazil ani výtah s cedulkou „mimo provoz“, což se v poslední době vyskytovalo mnohem častěji, než bylo podle něho i ostatních nájemníků žádoucí.

„Mařenko,“ zavolal z předsíně, kde si odkládal sako a navlékal pantofle, předepsané domácím řádem paní domu, „dal bych si jedno kafčo, smím poprosit?“

Odkudsi z hloubi nepřehledných prostor dvaceti, osmnácti, dvanácti a deseti metrů k němu dolehla odpověď…

„Beze všeho, Jaroušku, mám pocit, že ho budeš potřebovat ...“

Kapitán Tošek byl zkušený psycholog, jak se to ostatně v jeho povolání dalo předpokládat, a zaslechl v tónu manželčina hlasu něco, co mu zdaleka neslibovalo příjemnou chvilku nad šálkem horké kávy s čtením Večerní Prahy, kterou vytáhl z kapsy saka.

Vstoupil do kuchyně, objal manželku, otočenou ke sporáku a políbil ji na tvář. Jako vždycky ucítil příjemnou vůni.

„Ahoj, Márinko…“

„Ahoj, Jaroušku…“

Ani ten pozdrav mu nezazněl tak docela normálně. Měl pocit, jako by se v něm skrývala jakási výzva nebo jemné varování.

Ale to už mu žena nesla na stůl šálek s vonící kávou. Tošek se blaženě svezl do své oblíbené židle a právě se chystal výjimečně osladit chvilku zaslouženého poklidu kostkou cukru, když u šálku zahlédl obálku se svou adresou.

„Co je to?“ zeptal se bezelstně.

„To je tvoje, Jaroušku,“ ozvalo se od sporáku, kde stála jeho choť se založenýma rukama a vlídně, ale trochu vyzývavě na něho pohlížela.

Kapitán Tošek mírně znervózněl a zapátral v paměti, zda snad nedošlo k prozrazení nějakého dávného hříchu. A třebaže takovou možnost okamžitě vyloučil, přece jen znejistěl.

Uchopil obálku a vzápětí se mu dostalo další ústní informace od manželky.

„Otevřela jsem to, protože je na obálce razítko školy. Touží po tobě paní ředitelka...“

„Po mně?“ hlesl kapitán Tošek a vidina slastné čtvrthodinky se mu začala rozplývat v šeru, které se tlačilo do kuchyně.

Vážený pane, četl, prosím, abyste se laskavě dostavil co nejdříve za mnou do školy. Ráda bych s vámi projednala závažnou záležitost, o které se nechci zmiňovat v dopise. S pozdravem PaedDr. Koloušková, ředite lka školy. Podpis a datum.

Kapitán Tošek upil kávy.

„Co provedl?“ řekl stručně a zadíval se pátravě do obličeje své choti. Nevyčetl z něho nic.

„To nevím,“ odvětila a klepla vařečkou do dlaně. „Rozhodla jsem se, že s tím počkám na tebe. Vyšetřování je přece tvoje hobby.“

„Hm,“ zavrtěl se na židli.

„Je doma?“

„Jo!“

„Tak ho snad zavolej, ať to taky slyšíš.“

Jedenáctiletý Jaroslav Tošek mladší, žák páté třídy základní školy, byl netaktně odvolán ze svého pokoje, kde se oficiálně zabýval úkolem z matematiky, a vtažen do kuchyně.

„Ahoj, tati,“ řekl nevinně.

„Ahoj,“ opáčil otec a ukázal na protější židli.

„Posaď se.“

Jaroslav mladší poslechl a zkoumavě přehlížel mírně zamračenou tvář svého otce. Podíval se nadějně na matku, ale okamžitě zjistil, že ani její výraz neskýtá příliš mnoho optimismu.

„Co je, tati?“

„To právě bych chtěl slyšet od tebe,“ odvětil suše otec a přistrčil mu k nahlédnutí dopis.

Syn ho přelétl očima, znovu se do něj zahleděl a potom papír odmítavě posunul zpět k otci, zavrtěl hlavou a konstatoval:

„Nevím, co ti chce, žádnej průšvih nemám…“

„Myslím, že by bylo lepší, kdybys kápnul božskou a nezatloukal.“

„Já nezatloukám,“ uraženě namítal syn. „Já fakt o ničem nevím… V ničem nejedu…“

„Jsi si tím naprosto jistý?“ tázal se dále tatínek. „Žádné rozbité okno, žádné praskavé kuličky a jiné vylomeniny?“

„Ne, tati, fakt, vážně.“

„Jardo, ty mě znáš! Jestli v něčem lítáš, tak to raději vyklop hned, nechci se to dovědět až od ředitelky.“

„Já o ničem nevím… ledaže…“

„Co ledaže?“ okamžitě zostražitěl otec a matka se obrátila k oběma od sporáku.

„Ledaže by žalovala úča třídní… včera mi sebrala karty…“

„Jaké karty?“

„No, takový obrázky…“

„Cože,“ polkl nasucho kapitán Tošek a v duchu se mu vybavily obrázky, které, jak se domníval, by jeho jedenáctiletého syna zatím neměly zajímat. A vůbec, kde by k nim přišel?

„Jaký obrázky?“

„No, obrázky fotbalistů, ze žvýkaček, víš?“

„Aha,“ oddechl si ulehčené otec. „Ty si hraješ při vyučování?“

„To byla náhoda,“ hájil se nepříliš přesvědčivě syn, „vypadly mi z tašky na podlahu a já je sbíral…“

„Hm,“ přemýšlel nahlas otec, „už tě nebudu zdržovat od učení, syp. Ale jestli v tom je něco jiného, tak si mě nepřej.“

Syn zmizel ve svém pokojíku a kapitán se s nechutí napil studené kávy.

„Zajdu tam hned zítra, dovolím se u náčelníka,“ zodpověděl němou otázku v tváři své ženy. Spokojeně přikývla a začala se znovu zabývat přípravou večeře.

***

Druhý den ráno v deset hodin zazvonil kapitán Tošek u dveří ředitelny, pojištěné proti nezvaným návštěvám zámkem bez kliky. Nic se nedělo. Kapitán tedy znovu zmáčkl tlačítko zvonku, který nakřáplé zachrčel. Konečně se dveře otevřely a v nich se objevila postava statné padesátnice. Místo odpovědi na pozdrav na něho vyjela:

„Co chcete?“

„Jsem pozván k paní ředitelce,“ odvětil a nastrčil rezolutní ženě před oči pozvánku. Přečetla dopis a teprve potom ho vpustila dovnitř.

„Posaďte se,“ utrousila nevrle, zaklepala na další dveře a protáhla se kamsi dovnitř. Zřejmě do ředitelské svatyně.

Hned potom se znovu objevila a řekla o poznání laskavěji.

„Můžete dál…“ Nechala ho projít a zavřela za ním dveře.

Na rozdíl od hospodářky byla ředitelka drobná žena, docela pohledná pětačtyřicátnice.

„Posaďte se prosím,“ pokynula k jednomu z křesel, tísnících se u konferenčního stolku, „smím vám nabídnout kávu?“

„Ne, děkuji,“ zamítl okamžitě nabídku v představě, že by ji musela vařit nevrlá hospodářka.

Ředitelka se posadila k němu na druhé křeslo a rozpačitě se usmála.

Pak si odkašlala a odstranila neviditelné smítko ze stolní desky. Vzhlédla a jako by si dodávala odvahu, řekla tiše:

„Nevím, jak začít. Jde o...delikátní záležitost.“

Kapitánu Toškovi, i když se tomu bránil, znovu v podvědomí vytanuly obrázky, o kterých se syn Jaroslav zmínil, mírně se zpotil na zátylku a uvažoval, že asi nešlo o tak nevinné obrázky, jak tvrdil syn.

„Totiž pozvala jsem vás, abych vás poprosila o spolupráci…“

Tošek pokýval hlavou a čekal. Nic jiného mu nezbývalo.

„Abyste rozuměl, vy jako odborník byste nám nejspíš mohl pomoci. Nerada bych z toho dělala aféru. Jde totiž o dobré jméno školy…“

Z těchto nepříliš konkrétních vět kapitán moudrý nebyl. Pořád ještě nevěděl, o co jde.

Ředitelka si znovu odkašlala.

„Totiž...v naší škole se krade...vyhrklo z ní, sklopila oči a na tvářích jí vyrazily dva nefalšované přírodní ruměnce.

„Krade?“ opakoval nevěřícně.

„Ano, již několik týdnů se dětem ztrácejí peníze…“

„Aha,“ hlesl kapitán Tošek, „chcete říci, že se ztrácejí peníze mezi dětmi?“

„Ano, přesně,“ přitakala ředitelka.

„Jde tedy o malé částky,“ doptával se.

„Ó, ne tak docela, divil byste se. Některé děti mají značně vysoké kapesné, dostávají peníze od svých příbuzných, jindy mají předat ve škole různé částky... Ztratilo se už celkem pět set padesát korun šedesát haléřů,“ pravila ředitelka a nahlédla do malého zápisníčku, aby si ověřila přesnost své informace.

„To je dost peněz,“ konstatoval kapitán. „Hlásili jste to někde?“

„Právě že ne,“ zapýřila se ředitelka. „Chápete, nechtěli jsme z toho dělat aféru. Mysleli jsme...mysleli jsme,“ pokračovala s malým zaváháním, „že byste třeba vy...když máte syna na škole...že byste nám mohl pomoci...“

Kapitán Tošek se znovu začal mírně potit.

„Já?“ pravil, „ale...to patří do kompetence místního oddělení VB.“

„Pane kapitáne,“ zahleděla se na něho úpěnlivě, „my ve vás skládáme veškeré naděje.“

„Hm,“ zabručel kapitán, ale už chápal, že se z té pomoci, do níž ředitelka vkládá tolik naděje, nebude moci jen tak vyvléknout. „Já to tedy zkusím, ale pochopte, mám zcela jiné služební povinnosti.“

„Ovšem, ovšem,“ rozzářila se ředitelka, „ale pro vás to bude maličkost.“

O tom kapitán zdaleka nebyl přesvědčen. Bude muset zajít na místní oddělení a dohodnout s nimi další postup.

„Kde se ty peníze vlastně ztrácejí? Ve třídách, v šatnách, nebo...“

„To dobře nevíme,“ konstatovala zachmuřeně ředitelka. „Děti to samy nedokážou přesně určit. Zdá se, že především v šatnách.“

„A kdo má do těch šaten přístup? Copak se nezamykají?“

„Ó, to prosím ano. Šatny se zamykají po prvním zvonění.“

Pojem prvního zvonění měl pro kapitána Toška časově poněkud neurčitou představu, nicméně přikývl, že je mu to jasné.

„A kdo má od šaten klíče?“

Ředitelka se nadechla:

„Tak především šatnáři...“

„Šatnáři?“ uklouzla kapitánovi otázka.

„Ovšem, šatnáři.“

„Kdopak jsou ti šatnáři?“

„Tak například váš Jarda,“ upřesňovala svou odpověď ředitelka a Tošek se maně podivil nad dosud utajenou školní funkcí svého syna.

„V každé třídě máme určeného šatnáře,“ pokračovala ředitelka, „a ten po prvním zvonění šatnu uzamkne.“

„A co když šatnář nepřijde do školy?“

„V každé třídě jsou dva šatnáři,“ vysvětlila nevzrušeně ředitelka. „Dále mají klíče od šatny třídní učitelky, školník, který je současně údržbářem a rezervní klíče visí v kanceláři mé zástupkyně.“

„Dobrá,“ souhlasil kapitán, „ale předpokládám, že si děti berou aktovky, kde by asi měly mít peníze uschovány, s sebou do tříd...takže...“

„Ano, berou, jenže ne vždycky. Když mají například první hodinu tělocvik, nechávají je v šatně. Stejně tak, když se jde hromadně do divadla nebo do kina, někdy také, když přecházejí ze třídy do jiné budovy na povinný jazyk, pracovní vyučování a podobně. Těch příležitostí je mnoho...“

„A to by nešlo, poučit děti, aby peníze nenechávaly v šatně, myslím v taškách?“

„To jsme samozřejmě s učitelkami udělaly,“ odvětila ředitelka, „ale bohužel, s malým úspěchem. Znáte děti. A také, kam ty peníze mají dávat, když ne do tašek... že ano... zejména děvčata...

„Ano, chápu!“

„Já ani moje kolegyně jsme o krádežích dlouho nic nevěděly,“ pokračovala, „děti nic nehlásily. Upozornil nás teprve váš Jaroslav,“ pokusila se vzbudit v kapitánově nitru otcovskou pýchu. „Pak se provedlo ve třídách bližší šetření a...obrátila jsem se na vás.“

„Může se někdo nepovolaný dostat nepozorovaně do školy?“

„Prakticky je to vyloučeno, školník zamyká hlavní vchod, rovněž po prvním zvonění, potom už musí každý návštěvník školy zvonit.“

„A co odchody dětí ze školní budovy?“

„Myslíte například k lékaři? Tak to jim odemyká rovněž školník nebo učitelka, eventuálně moje zástupkyně.“

„Dobře, ale když děti odcházejí ze školy domů, je vchod otevřen!“

„Ano,“ nerada přitakala ředitelka. „Ale to už si děti odebírají své věci ze šaten, pořád v nich někdo je…“

„To ovšem nevylučuje krádeže. Pachatel by mohl být mezi dětmi...“

„Jistě, souhlasím, jenomže to by se snad peníze ztrácely pouze v jedné třídě. Nebo především v jedné třídě. Děti by si asi povšimly, že se v jejich šatně pohyboval někdo z jiné třídy, nemyslíte?“

Kapitán Tošek dal ředitelce za pravdu. Ovšem to naprosto nevylučuje, že zlodějíček patří mezi školáky. S hrůzou si uvědomil, že potenciální počet pachatelů je značný, takže pátrání bude dost obtížné.

„Rád bych se šel na ty šatny podívat,“ navrhl ředitelce.

„Samozřejmě. Doprovodím vás.“

Vedla Toška dolů po schodech do suterénu. Šaten tu bylo opravdu mnoho a podobaly se jedna druhé. Kóje přehrazené drátěným pletivem, uvnitř nízké lavice, pod nimi páry bot, věšáky s kabáty a čepicemi.

V jedné šatně se na podlaze povaloval plyšový zajíc.

Kapitán bral zkusmo za kliky. Dveře byly zamčeny. Podíval se na zámky a pomyslel si, že by je snadno otevřel každý zlodějský začátečník. Nad šatnami byl ovšem volný prostor. Přelézt tudy horem, z kóje do kóje by pro průměrně zdatného páťáka nebyl problém. Tošek procházel kolem šaten, sledován nadějnými pohledy ředitelky, která zřejmě doufala, že kapitán odhalí zloděje mrknutím oka.

„Poslyšte,“ řekl Tošek, „kolik je tu vlastně žáků?“

„Šest set padesát dva,“ odpověděla promptně ředitelka a dodala: „Pokud nikdo nechybí.“

„To bude problém,“ ohodnotil tento počet v duchu kapitán. „Já, bych vám navrhl alespoň jedno opatření. Pokud máte šikovného údržbáře, ať podél šaten, tady nahoře, v rámech natáhne zvonkový drát a ke každým dveřím připojí malý stykač. Drát by mohl vyvést k sobě do bytu nebo do sborovny. A zapojit zvonek jen po dobu, kdy jsou dveře šaten zavřeny. Ozval by se pokaždé, kdyby se v tuto dobu otevřely a kdokoliv by se mohl jít okamžitě přesvědčit, zda je šatna otevřena legálně, nebo...chápete?“

„Ano, ovšem chápu. Zvonek zapojíme do kanceláře hospodářky. Jenže...to by jí asi mnoho času na jinou práci nezbylo,“ dodala váhavě. „A také není stále v kanceláři.“

„A co tedy ten školník?“

„To spíš,“ souhlasila ředitelka. „Bydlí v přízemí a k šatnám to nemá daleko.“

Ukončili obhlídku a vrátili se do ředitelny.

„Víte,“ začal rozpačitě kapitán, „já vám zatím víc neporadím. Upozorněte znovu děti, aby si dávaly na své věci větší pozor a ať vám hlásí všechno, co vzbudí jejich podezření. Ten drát nám snad může pomoci jedině v případě, že pachatel má své klíče a dostává se dovnitř dveřmi. Jinak musíme čekat na to, že se vlastní nepozorností sám prozradí, nebo ho uvidí někdo ze žáků. O té montáži bezpečnostního opatření zatím raději pomlčte, školník by to mohl instalovat, až tady žactvo nebude. Mimochodem, ještě mě napadá, všechny děti neodcházejí ze školy hned po vyučování... Mají přece různé kroužky. Jejich věci po tu dobu zůstávají v šatnách?“

Ředitelka upadla do rozpaků.

„Víte, pane kapitáne, to je různé. Někdy si je nechávajív šatnách, jindy si je berou s sebou do společenských místnosti nebo do dílen... Ale je dobře, že jste mě na to upozornil. Zařídíme to tak, aby si při odchodu do kroužků bral každý své věci s sebou.“

Kapitán Tošek se zvedl.

„Promiňte, ale už budu muset jít. Zatím jsem vám moc nepomohl. V každém případě budu o celé záležitosti přemýšlet. Kdyby se stalo něco neobvyklého, zavolejte mi. Tady máte moje číslo do práce.“

Ředitelka mu poděkovala za ochotu a vyprovodila ho až k východu.

Kapitán se přesvědčil, že škola je opravdu zamčená. Ředitelka mu odemkla a Tošek se rozloučil s pocitem, že její očekávání zřejmě nesplnil.

II.

Zbytek dne uběhl kapitánu Toškovi v rutinní práci, kterou vykonával na úseku obecné kriminality. Uzavřel komplikovaný případ krádeže vloupáním a byl by se cítil docela spokojený, kdyby mu v mozku nehlodal červ pochyb nad ranním, nepříliš zdařilým vystoupením ve škole. Chystal se, že doma pohovoří o těch věcech se synem a dostal hned lepší náladu. Také proto, že manželka slíbila připravit jeho zamilované jídlo.

„Tak to bychom snad pro dnešek měli,“ oddechl si a začal sklízet ze svého pracovního stolu spisové materiály.

„A jde se. Dneska mě čeká prima večeře,“ neopomněl se pochlubit poručíku Hadravovi, svému kolegovi.

„Tak?“ odtušil zvědavě poručík, „a jaká?“

„Kotlety na šlehačce.“

„Kotlety na šlehačce, to snad nejde k sobě?“ podivil se poručík, který dosud nepadl do stavu manželského, obýval samostatnou garsonku, v níž se ženy vyskytovaly jen občas. Jeho domácí jídelníček sestával s párků a klobás s hořčicí a bez hořčice, míchaných vajíček na cibulce, bez cibulky, paštik a nejrůznějších druhů tu více, tu méně chutných konzerv.

„Můžeš si je zkusit udělat i ty,“ nabízel mu recept kapitán. „To se mírně naklepou kotlety, dobře se okoření, dají se do pekáčku, jeho dno poliješ šlehačkou, zasypou se bohatě strouhaným sýrem, znovu se polijí šlehačkou a dají se péct. K tomu vařené brambory, rajčatový salát a hlavně půllitřík dobře vychlazeného piva — jedna báseň...“

„Hm,“ odtušil Hadrava. „Ale těch kalorií před spaním.“

Kapitán mávl rukou a zamykal zásuvku psacího stolu.

V tom okamžiku zadrnčel telefon. Poručík Hadrava zdvihl sluchátko. Pak vzal propisku a něco si poznamenával.

Kapitán se podmračeně díval na svého kolegu, který pozorně naslouchal a psal.

Poručík ukončil rozhovor.

„Obávám se, že dobrá večeře i to pivíčko se odkládá na neurčito.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kapitán Tošek ztrácí humor.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.