Otci, který mě inspiroval,
abych šel za svými sny,

a Aryi a Asherovi,
díky nimž se celé dny usmívám

STRAIGHT FLUSH. Copyright © 2013 by Ben Mezrich. All rights reserved. Translation © Dana Šimonová, 2014

ISBN 978-80-7252-532-4

POZNÁMKA AUTORA

Tato kniha je napínavým vyprávěním založeným na nespočetných rozhovorech, mnoha rozličných zdrojích informací a na tisících stránek soudních spisů. Na několika místech jsem změnil detaily prostředí i popisů, abych chránil identitu osob, a zároveň jsem pozměnil i některá jména a charakteristiky, abych chránil soukromí daných jedinců. V některých případech používám techniku znovu vytvořených rozhovorů, založených na vzpomínkách vyprávějících osob, zvlášť ve scénách, které se odehrály před více než deseti lety.

KAPITOLA 1

19. prosince 2011

Mezinárodní letiště Juan Santamaría, San José, Kostarika

Deset minut před pátou hodinou ranní byla šedivá obloha obtěžkána hustými mraky odcházející bouřky, jimiž sem tam zasvitly pruhy tropické modře a žluti – a Brentovi se najednou v záblesku slunečního paprsku odraženého ve skle otočných dveří zobrazilo celých posledních sedm let.

Brent Beckley vešel do špatně klimatizovaného terminálu největšího letiště této středoamerické země. Brent – vysoký něco přes sto osmdesát centimetrů, s chlapeckými rysy, hranatou bradou a světle hnědými, nakrátko ostříhanými vlasy padajícími mu na široké čelo – kráčel rychle, až mu italské kožené boty za pět set dolarů vrzaly po nablýskaném linu. Měl na sobě konzervativní tmavě modrý oblek a kravatu. V pravé ruce nesl tašku a přes levé rameno měl přehozený těžký zimní kabát. Každý, kdo by se na něj podíval, by ho odhadl na dalšího dychtivého cizího byznysmena, který odlétá na důležitou schůzku na sever. Američtí obchodníci byli tady na letišti Juan Santamaría obvyklým jevem, symbolizujícím cizineckou komunitu, která se za posledních deset let, poté co Brent poprvé dorazil do této tropické země, rychle rozrůstala.

Ale Brent ve skutečnosti nebyl na cestě na obchodní schůzku. Vlastně byl nejspíš na cestě do vězeňské cely. A celá jeho pouť od počátku až po současnost vůbec nebyla obyčejná. Působil klidným, chladným, soustředěným dojmem – s rameny staženými dozadu a hlavou napřímenou –, v nitru však byl vyděšený. Po páteři mu stékal pot. Musel vynaložit všechnu svou vůli na to, aby se mu neklepala kolena a aby se dokázal pohybovat vpřed.

Tři metry před labyrintem vytvořeným z modrého provazu, který vedl k celní a bezpečnostní službě, si všiml muže, jenž kráčel přímo k němu. Zpomalil. Na první pohled ten člověk nevypadal jako federální agent: byl hubený až kostnatý, s úzkým obličejem, ostrým, trojúhelníkovitým nosem a dlouhýma nohama skrytýma v záhybech khaki kalhot. Z rukávů bílé košile mu trčely pavoukovité paže. Muž se usmál, protože Brenta okamžitě poznal, přestože se dosud nesetkali. I Brent se pokusil usmát, ale svaly v obličeji měl strachem ztuhlé.

Sotva třicetiletý Brent se narodil v malém městě ve státě Montana. Po vysoké škole pracoval ve společnosti, která měla být obyčejnou internetovou firmou. Nikdy samozřejmě nepředpokládal, že jeho kariéra skončí tím, že bude mít na tropickém letišti podobnou schůzku s usmívajícím se americkým agentem.

I když ten muž nemusel být nutně agentem. Z toho, co si Brent pamatoval z dopisu, který dostal minulý týden a kde byly uvedeny přesné instrukce, jak se tato schůzka uskuteční, v mužově oficiálním titulu stálo, že je jakýmsi „prostředníkem“ mezi americkým ministerstvem zahraničí na velvyslanectví v San José a jím. Přes ostré rysy v obličeji vypadal spíš jako laskavý účetní než mstivý tajný agent.

Ale jestli se Brent za posledních sedm let něčemu naučil, tak že jen velice málo věcí v životě je opravdu černých nebo bílých. Většina z nich je směsicí dobra a zla.

„Dobrý den, pane Beckley,“ pozdravil ten muž, když zastavil Brenta ani ne metr před bludištěm z modrého provazu. „Jmenuju se David Foster. Rád vás poznávám.“

Brent potřásl muži rukou a snažil se vymyslet, co mu má odpovědět. Když na nic nepřišel, předložil mu Foster dva dokumenty. Ten první okamžitě poznal. Byl to jeho americký pas – který před třemi dny odevzdal na velvyslanectví pro ministerstvo zahraničí. Cítil, jak mu vyschlo v ústech. Bez bližšího zkoumání viděl, že někdo doprostřed přední stránky prorazil tři díry. Každý z těch černých kroužků jako by mu způsobil podobnou díru v žaludku. Ten znehodnocený pas svědčil o něčem konečném a skutečném. Jeho znehodnocení mu připadalo jako zbytečný a záštiplný akt.

Když se Brent před týdnem poprvé rozhodl, že se půjde Američanům vzdát, velvyslanectví si vyžádalo kopii jeho pasu. Brent byl rád, že může spolupracovat, a nabídl jim originál, aby si ho mohli sami zkopírovat. A oni ho hbitě zkonfiskovali. Teď viděl, jaké to mělo důsledky.

Vypadalo to na další krok v této ošidné hře. Brent souhlasil s tím, že se vydá americkým úřadům, a právě se snažil přestěhovat rodinu do Spojených států – avšak ani to jim zjevně nestačilo.

Zdálo se, že Foster čte Brentovi myšlenky. Rychle odložil znehodnocený pas stranou a ukázal mu druhý dokument: podobný, tenký pas s přední stranou dosud nedotčenou. Brent si oba pasy přebral a prozkoumal ten menší. Zjistil, že platí pouze jediný den. Brent tedy mohl pořád ještě cestovat jako jiní Američané – dalších dvacet čtyři hodin.

Následoval okamžik trapného ticha. Poté Brent pokrčil rameny a schoval oba pasy do kapsy saka.

„Co teď?“ zeptal se.

Foster se zatvářil laskavě a pokývl hlavou k modrým provazům za nimi.

„Před vaším odletem musíme nějak zabít hodinu času. Nechcete zajít na kafe?“

To Brent nečekal – protože netušil, co by měl očekávat. Přikývl a následoval muže k přepážce.

Díky němu přes ni Brent prošel nejrychleji v životě. Obvykle se bezpečnostní prověrka na kostarickém letišti vlekla donekonečna, zvlášť pro mladé Američany, jako byl on. Brent měl zkušenosti s tím, jak si někteří imigrační úředníci na mladých Američanech cestujících z USA či do USA s chutí zgustli. Domníval se, že se tak děje kvůli značným nesrovnalostem mezi oběma kulturami. Pro obyčejného Kostaričana byli Američani bohatí, sebevědomí a většinou i nesnesitelní. Z toho, co Brent viděl z davu Severoameričanů, kteří drželi místní turistický průmysl nad vodou, se obvykle jednalo o větší skupiny mužů, již trávili dopoledne tím, že se roztahovali na neposkvrněných mořských plážích jako kňourající, nadmutá a zvracející mořská prasata a po večerech se potloukali po legálních bordelech, které by strčily do kapsy území s červenými lucernami po celém světě. Dobrá, možná že imigrační úředníci měli v něčem pravdu. Teď si mohl libovat, protože byl přes imigrační a bezpečnostní úředníky převeden rychlým krokem podobným olympijské soutěžní disciplíně. Zdálo se, že Foster zná všechny pracovníky letiště, a co bylo ještě lepší, že umí perfektně španělsky. Mluvil jako rodilý mluvčí – ačkoli z toho mála, co si o něm Brent dal dohromady, byla Kostarika nejspíš jen jednou zastávkou na barvité, vládou placené cestě, která začala na vojenské škole ve Virginii a pokračovala pětiletým pobytem v Iráku a poté na půl tuctu velvyslanectví ve Střední a Jižní Americe. I kdyby Foster nebyl vládní agent, jeho život by se od života takového agenta nijak nelišil. Dokonce i když se Brent usadil v tichém koutku malé, špinavé kavárničky – nacházející se za posledním kontrolním stanovištěm v prostoru určeném pro kontinentální lety, odkud za chvíli odletí možná navždy ze svého druhého domova –, cítil se s tím mužem tak příjemně, jak jen to bylo za současných podmínek možné. Foster nebyl špatný člověk. Nebyl to nepřítel. Pouze pro nepřátele pracoval.

Foster objednal pro oba a pochválil číšnici, když jim donesla dehtově černou kávu v umělohmotných kalíšcích. Po prvním doušku měl Brent kolena zase pevná. Káva mu ohřála hrdlo, takže mohl opět tvořit slova trochu snadněji.

„Tohle je prostě šílené,“ prohodil nejdelší větu, na niž se po příchodu na letiště zmohl. „Dokonce si ani nejsem jistý, co tu dělám.“

Foster se usmál a usrkl kávu: „Čekáte na letadlo do New Jersey.“

Brent se na něj musel udiveně podívat, protože Foster se nahlas zasmál.

„Hochu, člověku docela pomáhá, když uvažuje co možná nejjednodušeji. Berte to jedno po druhém. Zrovna teď pijete hnusné kafe v téhle hnusné kavárničce. Za hodinu budete nastupovat do Boeingu 737 odlétajícího na letiště Newark. Je to fakt jednoduché.“

Brent přikývl. Ten chlapík měl nejspíš pravdu. Drž se prostě jeho myšlenek, soustřeď se na současnou chvíli a na to, co je kolem tebe. Protože pokud dovolí mysli, aby se rozběhla dopředu, bude všechno vypadat až příliš temně a zmateně.

„Když mně to nepřipadá férové.“

Foster pokrčil rameny. „Abych řekl pravdu, já moc nechápu, proč vás vlastně chtějí. Ale to není moje starost.“

Brent musel přiznat, že to rád slyší, i když si v mysli musel mužovu myšlenku dokončit: Fosterovou starostí nebylo porozumět tomu, proč byl Brent soudně stíhaný. On měl tu situaci odlehčit. Nebo aby to bylo řečeno jasněji, měl se ujistit, že Brent skutečně nastoupí do letadla. Brent se neubránil úvaze, co by Foster udělal, kdyby si to najednou rozmyslel – prostě se otočil a vyrazil k východu z letiště. Snažil by se ho zadržet?

Okamžitě si vynadal. Zase si připustil ty obavy. Už se přece rozhodl. A všechno už se dalo do pohybu.

Ale stejně.

„Doufám, že za to, že jsem se vzdal, dostanu nějaké body navíc. Mohl jsem přece zůstat tady v Kostarice, že?“

Mluvil už s dostatečným množstvím právníků, aby věděl, že technicky vzato je to pro tuto chvíli pravda. Jeden z hlavních bodů pro vydání obviněného druhému státu spočívá v tom, že zločin, z něhož je obviněn, je nelegální v obou státech. A pokud mohl on – i jeho právníci – soudit, to, z čeho byl v USA obviněn, bylo v Kostarice legální. Krucinál, bylo to legální skoro všude – kromě Spojených států. A dokonce i tam… Tedy jemu ani jeho právnickému týmu to stále ještě nebylo úplně jasné.

„Možná,“ souhlasil Foster a pokrčil rameny. „Chci říct, že by vás Kostarika pravděpodobně nevydala. Ale to neznamená, že bychom vás stejně nemohli dostat.“

Brent na něj tázavě pohlédl. „Prostředník“ se naklonil přes stůl až k němu a v očích se mu zablýsklo.

„Když chceme někoho opravdu získat, obracíme se v kterékoli zemi na naše přátele. Stačí několik telefonátů, trochu zatlačit na správných místech a provést to či ono. Přiměli bychom je, aby vám zrušili status imigranta, a hned potom, jak víte, byste byl deportován. Hádejte kam?“

Foster se stále ještě usmíval, ale jeho rysy už nevypadaly tak příjemně jako předtím. Brent potlačil zachvění.

„Hodili byste mi pytel přes hlavu, praštili mě obuškem a nacpali do kufru auta?“

Foster se zasmál: „Ale jděte, hochu. Byl jste moc dlouho ve Střední Americe. Tady se bavíme o vládě Spojených států. My jsme civilizovaní.“

Brent předstíral, že se s ulehčením opřel o opěradlo židle, ale svaly měl stále napjaté a z nervozity mu opět změkla kolena. Když americká vláda chtěla někoho zavřít, nepotřebovala k tomu pytle, obušky a kufr auta. Prostě si našli něco, co objekt jejich zájmu nedělá legálně. A potom mu procvakli pas.

Brent hlasitě vydechl a pořádně se napil kafe.

„Takže si myslím, že dělám dobrou věc. To jenom… no, nikdo nepočítal s tím, že to takhle dopadne.“

Foster znovu pokrčil rameny. Tohle slyšel nejspíš už mnohokrát předtím. Ale v Brentově případě se opravdu nejednalo o pouhé klišé. Když před sedmi lety poprvé přistál na tomto letišti – jako čerstvý absolvent vysoké školy, který se měl připojit ke svým nejlepším přátelům v honu za snem, jenž se v té době zdál být tak skutečný –, připadalo mu to jako začátek velkolepého, exotického dobrodružství. A z mnoha úhlů pohledu tomu tak po celých sedm let bylo – celá ta doba byla velkolepá, exotická, vzrušující a občas neuvěřitelně zisková. Brent a jeho přátelé vytvořili něco obdivuhodného.

A potom se úplně stejně, v záblesku tak rychlém a oslepujícím, jako je odraz slunečního paprsku ve skle, všechno zhroutilo.

„Ano,“ potvrdil Brent sám sobě, povzdychl si a zmačkal v dlani umělohmotný kalíšek, „možná jsme byli naivní, ale nikdo z nás si nepředstavoval takový konec.“

O dvě hodiny později si Brent hrál s polohovací páčkou svého sedadla v první třídě a marně se snažil najít polohu, při níž by necítil tupou bolest, jež se mu usadila v kostech od okamžiku, kdy štíhlé letadlo Continental 737 dosáhlo správné letové hladiny. Věděl, že se snaží marně. Nepohodlí, které cítil, nemělo nic společného se sedadlem ani s faktem, že dokonce i v první třídě nemá dost místa na nohy. Tělo ho bolelo kvůli tomu, že když se ocitl sám v letadle, nemohl si pomoct a musel si představovat, co ho čeká. A dokonce i při nejoptimističtějším pohledu věděl, že to bude zatraceně tvrdé přistání.

Zoufale toužil po nějakém drinku, věděl však, že to není zrovna dobrý nápad. Potřeboval mít čistou hlavu. Dokonce i tohle sedadlo v něm vyvolávalo mírnou nervozitu. On sám si koupil sedadlo do ekonomické třídy, ale někdo mu ho vyměnil za přední řadu u uličky v první třídě. Nevěděl jistě, jestli se někteří federální agenti nenacházejí také na palubě a neodvedou ho odtud v želízkách, nebo zda ho nechají vyjít samotného. Neodbytné myšlenky na nejbližší budoucnost z toho v každém případě učinily nejdelší let v jeho životě.

Jakmile sebou letadlo začalo škubat a otřásat se mírnou turbulencí, Brent zavřel oči a opřel si hlavu o koženou zadní opěrku. Nepřekvapilo ho, když se mu okamžitě vybavila jeho žena a oba malí synové. V této chvíli si nejspíš začínají upravovat dům v Salt Lake City, kde se k nim chtěl nakonec připojit i on. Jeho malá rodina byla bez diskuse to nejcennější, co v životě měl. Kvůli nim teď seděl v Boeingu 737 mířícím do Spojených států. Kvůli nim se sám vydal americké justici – i když z pohledu některých jeho přátel bylo toto jednání stejné, jako by se vzdal bez boje.

Hlavním důvodem bylo to, že Brentova žena byla Kolumbijka a jeho děti Kostaričané. Pokud jim chtěl umožnit život ve Spojených státech, pokud se měly stát plnohodnotnými občany USA jako jejich otec, musel přistoupit na nějakou dohodu.

Tím bylo jeho rozhodnutí snazší. Existovaly i další možnosti – nejen zůstat v Kostarice. Jeho nevlastní starší bratr, kterého si Brent idealizoval a respektoval víc než kohokoli jiného na světě, šel zcela jinou cestou. Scott nesnášel slovo uprchlík – protože ve skutečnosti neutíkal ani se neschovával. Americká vláda ho nemohla dostat, dokud zůstával v hranicích malého karibského ostrova, který teď nazýval svým domovem. Avšak pro Brenta byl návrat do Spojených států vždycky cílem celého jeho snažení. Nabídka vlády, že mu umožní přistěhování rodiny, převážila ručičku vah tímto směrem navzdory obavám ohledně vlastní budoucnosti, neboť alespoň z pohledu své rodiny si byl jistý, že dělá dobrou věc.

Na okamžik vší silou přilnul k této nepatrné útěše. Musel věřit, že ať s ním udělají cokoli, učinil pro svou rodinu to nejlepší. Neodvážil se otevřít oči a pevně se držel té myšlenky, dokud letadlo nezačalo klesat na letiště Newark.

Otevřel je, až když slyšel, jak letadlo tiše roluje po přistávací dráze. Sledoval letušku otevírající dveře. Několik cvaknutí a pak zaskřípění. Letuška ustoupila o krok dozadu a cestujícím se otevřel pohled na oranžově osvětlený tunel vedoucí do útrob mezinárodního letiště Newark.

Brent se ještě dobré půl minuty přesvědčoval, než se rozhodl, že se bude chovat jako každý jiný cestující, alespoň pro tuto chvíli. Vzal si tašky a svrchník a vydal se z letadla ven.

Imigrační úředníky spatřil až na konci dlouhého, lomeného tunelu. Rychle je spočítal. Stálo jich tam šest v uniformách – a všichni byli ozbrojení. Nikdo sice neměl zbraň vytaženou z pouzdra, ale Brentovi stačil pohled na zbraně visící každému z nich u boku, aby se mu nedostávalo dechu. Snažil se, aby při východu z tunelu alespoň nezakopl.

Nejbližší úředník zvedl ruku dlaní k němu.

„Jste Brent Beckley?“

Brent přikývl. Muž natáhl ruku jeho směrem.

„Pas, prosím.“

Brent chvíli zápasil s kabátem, než vytáhl svůj jednodenní pas a podal ho úředníkovi. Ten si ho prohlédl a ukázal ho jednomu kolegovi. Poté všichni utvořili kolem Brenta kruh. Jejich vůdce pokývl hlavou – a všichni najednou vyrazili po terminálu v jakési diamantové formaci s Brentem uprostřed.

Proboha. To byl ale absurdní pocit. Úředníci kráčeli rychle a Brent málem klusal, aby jim stačil. Lidé na ně zírali, když je míjeli, ukazovali si a šeptali. Několik z nich si je dokonce vyfotilo na mobil.

Pohybující se diamant prošel bez zastávky celním prostorem, kde si cestující přebírali zavazadla. Na druhé straně konečně úředníci porušili formaci a Brent byl předán dvěma mužům v bílých košilích a tmavých vázankách. Jeden z nich ukázal Brentovi odznak FBI a druhý odznak ministerstva vnitřní bezpečnosti. Úředníci byli ohromně zdvořilí, ale Brentovi už v té chvíli tlouklo srdce tak prudce, že sotva rozuměl, co říkají. Odváděli ho ze zavazadlového prostoru k východu z terminálu.

Když vyšli ven na chodník, udeřil Brenta do tváře studený vzduch a pročistil trochu mlhu, jež mu ležela před očima. Okamžitě spatřil jednu matně známou tvář – ženu v tmavém kabátu, spěchající k němu s vynuceným úsměvem na rtech. Brent v ní poznal asistentku z právnické firmy, kterou si najal, aby ho v těchto věcech zastupovala. Jak tam stál mezi dvěma úředníky, vzala mu kabát a tašku. Agent FBI ukázal na jeho hodinky.

„Ty raději vezměte také. I jeho pásek a manžetové knoflíčky.“

Brent polkl a začal si sundávat hodinky. Najednou si uvědomil, že se mu třesou prsty. Trvalo mu aspoň minutu, než si stáhl hodinky a dostal se k manžetovým knoflíčkům. S páskem to šlo snáz, přestože mu kalhoty bez něj seděly velice zvláštně. Naštěstí v těch nejistých týdnech předcházejících jeho zatčení jedno nebo dvě kila přibral.

Poté, co odevzdal všechny ty věci, sáhl si agent FBI do zadní kapsy a vytáhl odtud želízka. Brentovi bylo, jako by mu někdo vrazil pěst do břicha. Když se chladný kov dotkl Brentových zápěstí a pak se kolem nich zavřel – až příliš těsně –, Brent musel potlačit nutkání se bránit. Všechno se mu to zdálo tak zatraceně nespravedlivé.

Avšak místo stěžování neřekl ani slovo. Nechal agenty, aby ho zavedli k čekajícímu černému sedanu. Agent FBI si sedl vedle Brenta a druhý agent za volant. Odjížděli tak rychle, až pneumatiky zakvílely, jak zatáčeli ven z letiště na jerseyskou dálnici.

Brent se snažil najít pohodlnou polohu, ale pevně stažená želízka mu to neumožňovala. A tak se místo toho pokusil soustředit na zvuk vlastního dýchání. Hruď měl sevřenou a v ústech sucho jako v poušti. Ztratil veškerý smysl pro čas. Uvědomil si to, když se mu za tmavými okny vlevo mihlo při vjezdu na dálnici šedé mýto. Bylo ještě pořád dopoledne? Odpoledne? Jak dlouho už jedou? Jsou už v New Yorku nebo ještě v New Jersey? Nakonec ho ticho v autě začalo tísnit, a tak si odkašlal.

„Vy chlapi jste tu jen dneska, abyste mě odvezli? Nebo se mým případem zabýváte už déle?“

Agenti se na sebe podívali ve zpětném zrcátku. Potom se agent FBI usmál.

„Sledujeme vás už dlouho, moc dlouho, pane Beckley.“

Brent ze sebe také vymáčknul úsměv.

„Tak potom je hezké, že se konečně potkáváme.“

Když se otočil k oknu, zamrkal v údivu nad něčím, co zahlédl v dálce. Nad mlžným oparem se tam tyčila vysoká socha Svobody. Brent ji viděl poprvé. V poutech, sedící vedle agenta FBI. Cítil, jak se na něj znovu snáší opar neskutečnosti. Znovu ztratil veškerý pojem o čase.

Další hodina se mu vybavuje pouze v záblescích. Přijímací centrum FBI kdesi v centru Manhattanu. Sjeli do podzemních garáží a nahoru se dostali v opevněném výtahu. V místnosti plné kójí a přeplněné tiskárnami, kopírkami a mnoha dalšími agenty v bílých košilích a tmavých kravatách mu vzali otisky prstů, vyfotografovali ho a poté odvedli zpátky do výtahu a k sedanu, který je odvezl do další bezejmenné budovy s dalším podzemním parkovištěm. Tady ho oba agenti předali dvěma policistům, kteří ho dovedli k podobnému výtahu. Oproti agentům nebyli ani zdaleka tak zdvořilí. Byli to vysocí, statní chlapi s účesem na ježka a podobným krutým úsměvem. Když si jeden z nich všiml Brentových drahých bot, ukázal prstem na jejich stříbrné spony.

„To se musí sundat,“ prohlásil. O chvíli později už klečel před ním a pokoušel se stáhnout spony svými masitými prackami. Po několika minutách chrčení a funění – zatímco Brent se ze všech sil snažil, aby se neskácel – to vzdal.

Ocitli se v dalším přijímacím úřadu – další otisky prstů a další fotografování. Brenta si předávali různí úředníci, až ho nakonec odvedli podzemním tunelem do vedlejší budovy. Tam se nakonec – víc než osm hodin poté, co odletěl z Kostariky – dostal do vězeňské cely.

Určitě nebyla větší než dvakrát dva metry, měla nízký strop, bíle natřené stěny a dvě ocelové lavice umístěné pod malým zamřížovaným oknem. Na jednom z těch lůžek spal ošuntělý muž. Když se za Brentem zabouchly mřížové dveře, muž otevřel oči, ale hned zase usnul. Brent popošel pár kroků do cely. Tam zůstal stát a zíral na stěny, okno i mříže. Všude, kam se podíval, viděl nýtky, některé rezavé, jiné zářivě nové. Byly jich tam tisíce. Nacházely se v pruzích v rozích cely, kolem okna i kolem dveří. Tolik zatracených nýtů.

Cítil, jak se mu nahrbují ramena.

Opravdu doufal, že udělal správnou věc. Protože najednou bylo zcela zřejmé, že se z téhle cely nedostane, dokud někdo nepřijde a nepustí ho ven. Byly možná dvě hodiny odpoledne. Měl před sebou celý cen. Bylo mu necelých třicet. Měl ještě celý život před sebou.

Nepředpokládal, že by měl skončit takhle.

Vůbec nepředpokládal, že by jeho dosavadní život měl skončit.

Na začátku mu to připadalo tak zvláštní, tak divoké a senzační – a prosté. Pár dobrých přátel a dva bratři, kteří se pustili do něčeho speciálního.

Nikdo z nich netušil, že se z něčeho tak jednoduchého rychle stane tak rozsáhlý podnik – ani že se to všechno stejně rychle zase zhroutí. Dostali se tak blízko – proboha, v jednu chvíli už je jen několik dní dělilo od toho, aby se z nich stali miliardáři!

Teď Brent počítal nýty ve vězeňské cele, jeho bratr byl nucen žít na ostrově velikosti minnesotského nákupního centra a další přátelé byli roztroušeni po celém světě a čelili stejně nejisté budoucnosti jako on.

Ne, pomyslel si Brent, když znovu zavřel oči a představil si svou ženu a dva malé syny.

Takhle to v žádném případě skončit nemělo…

KAPITOLA 2

Září 1997

„Kluci, už jdou. Pošlete mi sem všechny ztroskotance, hladovce a mizery. Hlavně mizery. Někteří mí nejlepší přátelé jsou pořádní mizerové.“

Garin Gustafson se ušklíbl, zvedl se z prvního schodu vysokoškolské koleje SAE a vyhodil do vzduchu za sebe napůl vypitou plechovku s pivem. Plechovka vylétla vzhůru jako řízená střela, na okamžik zůstala ve vzduchu a potom se v záblescích hliníku spirálovitě snášela dolů. Pete Barovich a Shane Blackford seděli o dva schody výš na rozbité přední verandě rozpadající se studentské koleje a střídavě kleli. Plechovka se odrazila o hranu schodu za nimi, znovu vylétla do vzduchu a přitom rozstřikovala všude kolem sebe pivo.

„Jedinou mizernou věcí je tady tvoje muška,“ rozkašlal se Pete. „Není divu, že chodíš od střední školy pořád s jednou holkou. Nedokážeš plechovkou zasáhnout ani stěnu stodoly. Jakou pak máš šanci, že se na tebe ve tmě usměje nějaká zdejší studentka?“

Garin zvedl prostředníček, aniž se při tom ráčil otočit.

„Kdybych mířil na stodolu, už by sis vybíral šindele z vlasů. Já jsem mířil na dva zlotřilce na schodech u verandy. A slyším spoustu ječení, tak nemůžu být daleko od cíle.“

Garin zvedl ruce nad hlavu a protáhl si páteř, zatímco jeho dva přátelé si sklepávali kapky piva z mikin. Tupci. A to měli drzost pochybovat o jeho trefě. Kolikrát už díky tomu vyhrál v tomhle studentském domě sázku? Dokázal by hodit plechovku s pivem do okna v prvním patře nade dveřmi tak, aby přistála uprostřed desky psacího stolu v Shaneově neposkvrněném, čistém pokoji.

Ne že by Garin chtěl udělat další díru do té rozpadající se mnohopatrové barabizny, kterou nazývali domovem. Přestože vypadala jako hezká, bíle natřená stodola, celá vyparáděná na první večer nechvalně známého Řeckého týdne Montanské univerzity, byla tato studentská kolej tak prohnilá jako kráva se střevními parazity. Zvenčí vypadala docela upraveně a dokonale zapadala mezi tucet dalších chlapeckých i dívčích kolejí, které lemovaly bukolický pruh předměstí Missouly a tvořily malý přívěsek k hlavnímu kampusu. Jakmile jste však prostrčili hlavu předními dveřmi, už to bylo o něčem jiném. Z jiskřících zásuvek visely volné dráty, schody se vám uvolňovaly pod nohama, ze stropu padala omítka a ze záchodů tryskala každou sedmou noc močůvka, jako by to byl jakýsi druh rituálu o sabatu. Jedna plechovka s pivem hozená oknem by mohla celou tu zatracenou barabiznu klidně zbourat, a jak by to potom vypadalo? Garin poprvé o Řeckém týdnu vystupoval jako vedoucí zodpovědný za zábavu a hned by způsobil demolici jejich domu? Zatímco Pete jako prezident SAE a Shane jako nejoblíbenější člověk v jejich ročníku ho sledují?

To by tedy doopravdy nešlo. Garin by nikdy vědomě neudělal nic, co by ublížilo jeho milovanému SAE. Dosud si dobře vzpomínal na chvíli, kdy poprvé vstoupil do tohoto domu poté, co přežil nechvalně známý Pekelný týden, a stanul vedle kluků, kteří se přes noc stali jeho bratry. Krucinál, dostal se sem přímo z farmy, ze školy v malém městečku Conrad, nacházejícím se uprostřed pustiny blízko hranic s Kanadou. Tam se veškerý život točil kolem sportu na střední škole, farmaření a krav. Vyjeveně a šokovaně zíral téměř na všechno, co viděl. Missoula pro něj bylo zatraceně velké město.

Od té doby se hodně změnil. Víc si věřil, hlavně s děvčaty. Zůstala mu vysoká postava a farmářské opálení, ale rád se domníval, že už není zdaleka tak naivní. Rozhodně už nebyl tentýž balík, který prodal krávu, aby si mohl koupit své první auto – Mustanga s pohonem na zadní kola, jenž se ukázal být v montanské zimě zcela bezcenný. Avšak v srdci byl stále stoprocentní venkovan.

Nestal se součástí poroty vybírající nové členy do bratrstva jejich vysokoškolské koleje, protože uměl hrát basketbal. Byl tím, koho během náborového týdne posílali mezi lidi, protože kdesi v hloubi duše byl stále ještě tím maloměstským klukem se široce rozevřenýma, zvídavýma očima.

„No, už bys radši měl jít na lov,“ připomněl mu Shane. „Najdi nám nějaké nové zazobance. Někdo musí za naši kolej platit. My tupci už jsme nervózní, a když jsme nervózní, rozbíjíme věci.“

Garin sebou prudce trhnul doleva, ještě než slyšel, jak plechovka letí na jeho záda. Přelétla neškodně kolem jeho ramena a lehce poskakovala přes špatně vydlážděnou cestu vedoucí mezi dívčími a chlapeckými kolejemi. Zasmál se a vydal se za plechovkou. Nakonec zaujal pozici kousek od chodníku, kde měl rozhled po kampusu.

Byl to opravdu krásný pohled. Celý kampus byl plný studentů, kteří se většinou procházeli ve skupinách, někteří po dvou či po třech. Zdálo se, že všichni jdou prostředkem stromy lemované ulice, kde byla při této příležitosti zakázaná doprava. Po obou stranách ulice za poštovními schránkami, zastřiženým živým plotem a za podivnými náklaďáčky s balíky stlačeného sena vytvarovaného do podoby řeckých písmen ožívaly dívčí i chlapecké koleje vším, co z nich činilo centrum společenského dění této největší univerzity v Montaně. Ve většině budov už byly večírky v plném proudu, přestože bylo teprve šest hodin odpoledne a venku bylo ještě světlo. Avšak v SAE rádi trošku počkali, než narazili sudy s různým alkoholem, seřazené dole ve sklepě pod barem. Pete rád říkával, že člověk musí nechat noc trochu uzrát jako dobré víno, než se začnou vytahovat špunty. Z Garinova hlídkového stanoviště na ulici to vypadalo, jako by špunty létaly všude podél celé řady řeckých písmen. Ale on si z toho nedělal starosti. SAE mělo pověst, že si každý školní rok přitáhne úctyhodnou sbírku nových obyvatel. Garin věděl, že v deset večer už bude celý dům za ním pulzovat dobrou hudbou, pěnit slušným pivem, a co bylo nejdůležitější, hemžit se pěknými děvčaty. Děvčata byla samozřejmě platidlem, které drželo celé to společenství pohromadě.

Věděl, že právě v tomto okamžiku se dvě patra nad jeho hlavou usazují na plochou střechu nad vstupní verandou tři děvčata z blízké koleje. Celou noc se budou usmívat a mávat na všechny skupiny chlapců procházejících kolem – jako příslib toho, co bude následovat v noci. Tyto přítelkyně tří chlapců z jejich kolejního bratrstva tím trochu vyvolávaly představu masopustního úterka. Samozřejmě že tenhle nápad s balkonovými Sirénami byl Petovým dílem. To mu musel Garin přiznat, že byl svým způsobem marketingový génius.

Jakmile kolem prošly první skupiny chlapců, dívky okamžitě začaly působit svým kouzlem. Smály se a mávaly na ně a prváci jim to pěkně baštili. Garin se musel usmát – dobře jim rozuměl, protože je znal. Všichni byli ryzí Montaňané, z Billingsu, z Missouly a tisíce dalších malých městeček rozprostřených po tomto rozlehlém farmářském a rančerském státu. Pocházeli většinou z nižší střední třídy, které bylo v jejich vyčerpané státní ekonomice nejvíc. Nedostávali sice poukázky na jídlo, ale rozhodně nebyli bohatí. Jejich rodiče si většinou vydělali kolem čtyřiceti tisíc dolarů ročně. Věnovali se sportům, pili pivo, měli rádi auta a milovali děvčata.

Garin nechal první skupinu přejít, aniž by někoho z nich zastavil, a totéž udělal i s druhou. Nebyl zbytečně vybíravý. Všichni by byli dobrými spoluobyvateli. Jednalo se o to, že zvlášť tento rok šlo hlavně o peníze. Celý dům se pomalu rozpadal, takže potřebovali hodně nové krve. Hlavně aby měl kdo platit účty. Ale Garin nechtěl začít svou první noc, kdy prováděl nábor, jen tak někým. Byl rozený atlet, věnoval se soutěžně sportu ještě dřív, než se naučil číst, a věděl, co to znamená postavit tým, který bude vyhrávat. Jeho úkolem bylo dát dohromady skutečně slibné kluky, kteří budou stát při sobě po celý život. A každý atlet na světě ví, že dobrý tým začíná pevnou oporou. Garin měl v úmyslu začít tuto noc nalezením této opory.

A tak se ze všech sil snažil ignorovat Peta a Shanea, kteří křičeli jeho směrem výrazy, jež byly směsí hloupých urážek narážejících na všechny jeho domnělé nedostatky – od vytáhlé postavy až po jeho vesnický původ. Bez ohledu na to, jak na něj doráželi, měl v úmyslu odvést dobrou práci.

A potom se přímo před ním objevil na konci jedné skupiny kluk, který byl skutečně někdo. Velké, zářivě zelené oči mu jezdily dopředu dozadu, jak obhlížel všechno kolem sebe, jako by to všechno byla podívaná čistě pro jeho potěšení. Měl ostře řezané rysy a delší kadeře tizianově zbarvených vlasů. Hezký, ne však zženštilý, zjevně atlet, ačkoli zdaleka nedosahoval Garinovy výšky. Zároveň však na něm bylo cosi zcela nekonvenčního, zvlášť ve způsobu oblékání.

Měl na sobě černé kožené sako, které mu bylo alespoň o číslo menší. Rukávy mu sahaly stěží do poloviny předloktí a odhalovaly bílou košili se zvednutým límečkem, který částečně zakrýval tenký stříbrný řetízek. Pod sakem se skrývaly obnošené tmavé džíny, potrhané a u kolen ošoupané, nikoli však už z výroby, za něž musíte zaplatit obvykle dvakrát tolik – byly potrhané proto, že se s nimi někdy dostal do problémů. A na nohou měl hnědé kecky bez ponožek.

Kdo se, u všech všudy, takhle obléká? A přestože ten kluk vypadal absurdně, nechoval se vůbec nejistě. Vlastně vyhlížel docela suverénně. Usmíval se, nafukoval a střílel vtipy po každém, kdo byl ochotný poslouchat. Opravdu na první pohled člověka zaujal.

Garin počkal, až ten objev přijde až k němu, a teprve potom se pohnul. Postoupil dopředu tak, aby mu šikovně zablokoval cestu, a nabízel mu ruku spolu s přátelským úsměvem. Díky svým dvěma metrům vyčníval nad většinu prváků, ale při své štíhlosti nikoho nezastrašoval. Ačkoli tenhle kluk nevypadal, že by se dal snadno zastrašit. Téměř rozdrtil Garinovu ruku svým stiskem.

„Garin Gustafson,“ představil se. „Náhončí SAE. Co máš v plánu dnes večer?“

„Mám nějakou představu, jak by to mělo začít, ale vůbec nevím, jak to skončí. Takže zatím se to rýsuje dobře. Scott Tom. Rád tě poznávám.“

Garin se zasmál: „Určitě jsi o nás slyšel, takže tě nebudu unavovat nějakým povídáním o tom, jak jsme každý jiný, ani o historii nebo o duchu téhle koleje. SAE je velký houf kluků, kteří mají moc rádi legraci.“

Scott ukázal na děvčata na balkoně.

„Tam, odkud pocházejí, je ještě víc takových?“

„Pojďme rovnou k věci,“ připomněl mu Garin. „Klábosení si nech pro holky. Tak to mám rád. Přijď asi za čtyři hodiny, to už by měla být párty pořádně rozjetá. Myslím, že nebudeš zklamaný.“

Prvákovi se v očích objevilo veselí. „Mohl bych tě vzít za slovo. A doufám, že mluvíš pravdu – určitě by se ti nelíbilo, co dělám, když jsem zklamaný.“

Garin neuměl říct, jestli ten kluk žertuje. Jeho řeč zněla tak podivně. Než mohl Garin odpovědět, kluk už odcházel, aby dohnal partu, s níž přišel. Garin se rychle rozhodl a udělal krok za ním.

„Hej, jestli máš v úmyslu vydat se na první kolo oslav do města, tak to by ti nemuselo svědčit.“

Garin zalovil v kapse košile a vytáhl plastovou kartičku. Byl to řidičský průkaz, který našel plavat v řece, když na počátku týdne stanoval venku pod celtou s bednou piva. Nejspíš to byl falešný průkaz, kterého se někdo zbavil po opilecké noci – možná že původní majitel neměl nervy na to hrát si na čtyřiadvacetiletého dárce orgánů z Billingsu. Garin si však byl zcela jistý, že Scott takový problém mít nebude.

Hodil průkaz směrem ke Scottovi. Scott ho otočením zápěstí chytil ve vzduchu, podíval se na fotku a datum narození a pak zvedl palec nahoru.

„Senza, díky, kámo. A já jsem myslel, že se tam budu muset dostat pomocí osobního kouzla.“

S tím odešel a nechal Garina, aby uvažoval, jestli to setkání nebylo začátkem něčeho zajímavého – nebo jestli už toho zvláštního, sebevědomého kluka se zelenýma očima nikdy neuvidí.

KAPITOLA 3

„Padesát sedm minut. Nedělám si z tebe šoufky. Zaplatil jsem polovinu dluhů téhle koleje a sám jsem dostal tříletý zákaz vstupu do missoulského zábavního parku. Ale byl to ďábelský večírek.“

Pete Barovich zkřížil paže na prsou. Opíral se zády o staré mahagonové piano a bokem se dotýkal brunetky v kraťoučkém tričku a upnutých bokových džínách. Ta holka musela hrát volejbal, když byla tak zatraceně vysoká. Převyšovala by Peta, i kdyby neměla na nohou bílé lodičky s patnácticentimetrovým podpatkem. Pete se dost obával, jestli ten stařičký hudební nástroj, o nějž se opírali, jejich váhu udrží. Pianu chyběla většina kláves a dvě nohy mělo tak okousané a vetché, že to vypadalo, jako by si na nich zařádil nějaký obří hlodavec.

Samozřejmě že se nepoužívalo jako hudební nástroj, už když Pete na kolej přišel – což znamenalo, že se hodilo k ostatnímu nábytku ve velkém obývacím pokoji. Všechno se tu rozpadalo, a když teď byl náborový týden v plném proudu, Petovi se zdálo, že dokonce i podlaha pod jeho nohama se třese a pulzuje v rytmu několika set opilých studentů, kteří se rychle propadli do tanečního šílenství podporovaného alkoholem.

„Tisíc zlatých rybiček za padesát sedm minut?“ brunetka se otřásla. „To je nechutné.“

Přikryla si ústa, předstírajíc nevolnost. Ale Pete vyčetl z jejího pohledu, že to na ni ve skutečnosti zapůsobilo. Byl si jistý, že o tom slyšela už předtím. Ten příběh se mezi studenty Montanské univerzity rychle stal legendou a byl jedním z důvodů, proč byl Pete zvolený prezidentem koleje, přestože byl teprve třeťák. Vyvádět na párty jako na té dnešní byla jedna věc, ale předvést se na večírku, o němž se bude mluvit ještě mnoho dalších let, to z vás udělá slavnou osobnost.

Párty v Kozím chlívku – jak se jí začalo říkat – se konala před rokem, brzy poté, co byl Pete zvolen ekonomickým zástupcem SAE. Tehdy potřebovali pro jejich kolej přímo zoufale peníze. Kvůli skandálu s kokainem z předešlého roku vypověděli málem celé bratrstvo z kampusu, takže se dostali hluboko do dluhů. Pete rozhodl, že mohou zachránit svou kolej jedině tak, že budou pořádat neodolatelné večírky. Pronajal si vedlejší budovu, kde se pořádaly zábavy a která byla známá pod názvem Kozí chlívek. Nechal tam přivézt čtyřicet sudů s pivem, objednal kapelu a udělal tomu patřičnou reklamu. Cílem bylo dostat tam co nejvíc studentů – a všechny je „zkásnout o co nejvíc babek“ –, ale to se v Montaně líp řekne, než udělá.

A tak Pete vymyslel jedinečný plán. Zašel do místního zverimexu a koupil pět tisíc zlatých rybiček. Každý, kdo přišel na večírek, měl na výběr. Buď zaplatit plnou cenu – pět dolarů na hlavu –, nebo spolknout zlatou rybičku a dostat se tam za jeden dolar. Dívky, které se ji odhodlaly spolknout, to měly dokonce zadarmo.

„Bylo to moc dobré pro pozvednutí nálady. Když u vchodu spolkneš zlatou rybičku, tak ještě než se dostaneš dovnitř, aby sis mohla poslechnout hudbu a napít se piva, veškeré zábrany už padnou. Než to skončilo, myslím, že se tam objevili všichni policisté z města. Jediný důvod, proč jsem nestrávil noc ve vězení, byl ten, že alespoň polovina z nich chodila na stejnou střední školu jako já.“

Dívka se zasmála a přitiskla se k němu trochu víc. Pete cítil teplo jejího ramene na své paži a okamžitě ji na svém osobním pomyslném žebříčku posunul o hodně výš. Položil jí ruku kolem pasu a přitom se rozhlédl po přecpaném obývacím pokoji. Snažil se neušklíbnout, když si prohlížel to zoufalé harampádí: několik prožraných gaučů, rozestavěných na ošoupané dřevěné podlaze, pohovky vyčalouněné neladícími barvami s polštáři tak odřenými, že na nich vůbec nebylo možné poznat původní barvy. Poličky, které vypadaly, jako by je někdo vytáhl z popelnice, se prohýbaly pod tíhou starých knih, pivních plechovek a dalších podobných suvenýrů: kousků matného skla, rozbitých sportovních trofejí a starých školních ročenek. Kde mezi policemi prosvítala zeď, byly na ní vidět praskliny a různé malůvky. Nejhorší trhliny byly schovány za olejomalbami, koupenými v různých výprodejích či na bleším trhu a zobrazujícími všechno od námořních lodí po domácí zvířata. Nebyli tu však žádní psi hrající poker, ačkoli kousek zarámovaného sametu, představující pokerový stůl, by tohle místo ohromně pozvedl. Všechno tu vypadalo staře a jaksi popíralo zákony gravitace.

Přesto Pete a jeho kamarádi tohle místo milovali. A podle pohledu na hlučící dav, který zaplňoval každé místečko v místnosti, byl ten pocit nakažlivý alespoň natolik, že sem přitáhl celou hromadu prváků.

Pete momentálně zapomněl na brunetu opírající se o něj a prohlížel si novou krev, kterou Garin pozval na jejich karneval. Několik tváří, které znal, patřilo členům různých sportovních týmů, kteří mnohdy obešli celý okruh řeckých písmen, než se pro nějakou kolej rozhodli. Jiné znal od vidění. Jako skupina vypadali, že se dobře baví, libují si v hojnosti neplaceného alkoholu, ohlušující hudby a několika desítek studentek, jejichž hlavní funkcí bylo přitahovat na sebe pozornost, aby si nováčci nevšimli skutečného stavu tohoto domu.

Ano, Pete si musel přiznat, že je marketingový génius. Zachytil pohled Shanea stojícího mezi dvěma dívkami ve stejných džínových šortkách. Obě měly blůzu, která klidně mohla být i horním dílem bikin – a zvedl obočí. Zdálo se, že plán jim zatím klape.

A potom se Petův zrak zastavil na další dobře rozeznatelné tváři. Ten kluk stál kousek za Shanem v rohu pokoje mezi převrácenou pohovkou a velkou sádrovou bustou Garyho Coopera, kterou jeden ze spolubydlících vyhrál v kartách.

Scott Tom.

I kdyby o něj Garin předtím neprojevil neobyčejný zájem, věnoval by mu Pete druhý pohled, ba nejspíš i třetí. Pořád ještě měl na sobě to směšné kožené sako, jehož manžety končily aspoň deset centimetrů nad zápěstím, i ty zatracené kecky. A oči mu pořád ještě tvořily stejné zelené tůně, které vnímaly všechno najednou, neustále něco hledaly a prohlížely – jako by v mysli rozmontovával všechen ten nábytek a znovu ho sestavoval smysluplnějším způsobem. Opravdu se od druhých něčím lišil.

„Vydrž s tou svou myšlenkou okamžik,“ obrátil se Pete na brunetku, jež mu jela rukou po stehně nahoru. „Musím dohlédnout na něco, co se týká tohohle domu.“

Dívka sledovala jeho pohled a přes obličej jí přeletěl podivný výraz.

„Toho ne. Kohokoli jiného, ale toho ne.“

Pete se na ni tázavě podíval: „Ty ho znáš?“

„My všechny ho známe. Nejen moje spolubydlící. Jen se tady kolem zeptej.“

„Fakt? Teprve začíná první semestr. Kolik škody mohl zatím napáchat?“

„Dva dívčí pokoje po třech holkách, co já vím jenom v našem domě. Spal s jednou, s druhou a pak s třetí – a to všechno v jednom týdnu. Slyšela jsem, že už má zákaz chodit do Sigmy Tau a Pí Théta E.“

Pete tiše hvízdl. Nový holkař. Brunetčino varování na něj mělo opačný účinek, než jaký měla dívka v úmyslu. Díky tomu ho ten kluk zajímal ještě víc. On sám si v této oblasti vybudoval docela dobrou pověst už na střední škole – tam byl známý jako Porno Pete, jednak kvůli zvláštní podobnosti se známou hvězdou pornofilmů a jednak, že ve škole zaznamenal hodně úspěchů na tomto poli, dokonce ještě dřív, než vyhrál dva poháry v boxu.

Teď poplácal dívku po ruce a jemně ji zvedl ze svého stehna.

„Vypadá to, že si na něj budu muset dát pozor. Neboj se, přesvědčím se, že bude dnes v noci na vodítku.“

Dívka protočila oči, ale to už se Pete odrazil od piana a vydal se přes pokoj do vzdáleného rohu. Po cestě si podával ruku se známými, popleskával kluky po zádech a několikrát se zastavil, aby si připil. Nakonec prokličkoval kolem Shanea a obdivoval se přitom dvěma děvčatům v nepatrných blůzkách, ale to už dosáhl cíle své cesty. Scott stál pořád ještě sám, ale pokud se cítil nejistě, nedával to na sobě nijak znát.

Pete si s ním pevně potřásl rukou a usmál se.

„Tohle je opravdu kus,“ poznamenal Scott místo pozdravu. Poté učinil gesto směrem k brunetce, která se pořád ještě opírala o piano a odhalovala přitom co nejvíc trestuhodně ploché bříško. „Myslím, že se jmenuje Julie, že? Fí Beta? Tam v neděli servírují výtečnou snídani. Možná že se tam s tebou jednou o víkendu potkám.“

Pete se zasmál. Tenhle kluk ho nezklamal. A ze způsobu, jakým se rozhlížel po místnosti a všímal si každé dívky, se zdálo být zjevné, jaké jsou jeho priority. Faktem bylo, že mnoho kluků se připojilo k jejich kolejnímu bratrstvu kvůli holkám. Kamarádství se pak dostavilo jako překvapení.

„Pete Barovich,“ představil se mu. „Pocházím z Billingsu. Dělám basket, fotbal, zápas a tenis. Možná že jsme někdy hráli proti sobě, ne?“

Scott zavrtěl hlavou. „Billings je na mě velké město. Já pocházím z karavanového městečka. Na střední škole jsi mě mohl potkat jedině v tom případě, že by tvoje matka pracovala pro dětskou charitu.“

Pete zamrkal. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že ten kluk mluví vážně. Pokud mu Billings v Montaně připadal jako velké město, nejspíš opravdu vyrostl v karavanu. Což mohlo být dobré, nebo špatné. Garin přišel přímo z farmy a byl nyní jeden z Petových nejlepších přátel. Avšak kluk z přívěsu by jim moc nepomohl se splácením kolejních poplatků. Bylo třeba zaplatit roční poplatky, aby se tahle kolej udržela nad vodou.

„Můj táta je pojišťovák,“ odvětil Pete. „A máma zdravotní sestra. Ale chtěl bych říct, že nezáleží na tom, odkud jsi…“

„Záleží jenom na tom, kde skončíš. Nebo spíš – s kým tam skončíš.“

Scott se zašklebil, trhl hlavou směrem k brunetě, která se stále opírala o piano. Potom bouchl Peta do ramene.

„Neměj péči, já si své rány skrývám uvnitř. Kromě těch, které opravdu nejdou schovat, jako jsou jizvy po popálení cigaretou nebo pořezaná zápěstí.“

Pete otevřel ústa, ale Scott učinil záporné gesto.

„Dělám si legraci. Otec mě z té hrozné díry dostal, než se ze mě stačil stát psychopat. Pracuje v Seattlu jako investiční bankéř. Pokud mě vezmete do vaší koleje, určitě se s ním seznámíš. Byl vypovězený z dívčích kolejí téměř tolikrát jako já.“

Pete se zasmál. Rozhovor se Scottem mu připadal jako jízda na ruském kole – při níž se musíte oběma rukama držet bezpečnostního zábradlí. Stiskl Scottovi rameno a cítil při tom tlustou kůži jeho neobyčejného sáčka.

„Už jsem si o tobě udělal obrázek. Pokud se budeš i ostatním klukům líbit tak jako mně a nějak přežiješ Pekelný týden, myslím, že můžeme skončit tím, že se spolu utkáme kvůli holkám. Já mám výzvy hrozně rád.“

„Tak už zatraceně přestaň tlachat a kup mi pivo. Noc teprve začíná.“

Pete znovu mrkl přes Scottovo rameno na Shanea. Shane zvedl palec nahoru. V tomto případě nebylo třeba o ničem dalším diskutovat.

Možná že měl Scott Tom krušné dětství, ale Petovi připadalo, že mezi studenty v SAE dobře zapadne. K čertu, s takovým úsměvem a svým téměř nezdravě velkým sebevědomím bude možná jednou celý tenhle zatracený dům řídit.

KAPITOLA 4

Tak takhle to končí, pomyslel si Scott Tom, když se hrabal z tlusté přikrývky, kterou někdo kolem něj pevně zastrkal a zachytil za rohy široké matrace ležící uprostřed jeho pokoje. Na kratičko se zamyslel nad tím, kdo za to může, protože on sám ji určitě nezastrkoval. Ale potom se znovu ozval ten zvuk – uši drásající hřmění, které jako by trhalo samotný vzduch. Celý dům kolem něj se najednou třásl.

Pokud to bylo opravdové zemětřesení, nechtěl takhle zemřít, polonahý a uvězněný pod přikrývkou. A co bylo ještě horší, dole v nohách cítil něco, co klidně mohla být dívčí blůza pošitá flitry. Vedle jeho lokte pak ležely džíny s kalhotkami stále ještě uvnitř.

Kopl nejsilněji, jak uměl, a konečně se osvobodil. Načež už potřetí propuklo hřmění a téměř ho to odhodilo na podlahu. Zvedl se na nohy a použil k získání rovnováhy nablýskanou chromovou striptýzovou tyč, kterou si nechal nainstalovat vedle postele. Vždycky věděl, že mu bude užitečná, bez ohledu na poznámky Peta i ostatních spolubydlících o jeho vkusu. Ta tyč dávala smysl – zvlášť když si vymaloval stěny křiklavě červeně a na strop si namontoval zrcadla. A kromě toho, proč by se měl zatraceně starat o to, co si myslí o výzdobě jeho pokoje ostatní? Za ten semestr a půl, co bydlel na této koleji, zjistil, že je z celé té bandy nejkreativnější.

Použil tyč jako osu a odstrčil se s její pomocí ke dveřím. Právě když chytil kliku, zaslechl další kakofonní výbuch řvaní.

Když se teď ocitl poblíž zdroje onoho hluku, už to neznělo jako zemětřesení. Prudce otevřel dveře a zjistil, že se potvrdilo jeho podezření, přestože byl docela pochopitelný i jeho původní zmatek a myšlenky na naplňující se osud.

Scott už viděl spoustu bláznivých věcí od chvíle, kdy se přistěhoval do SAE, avšak to, co se mu objevilo před očima, opravdu patřilo do blázince. Nejméně šest kamarádů vyběhlo ze svých ložnic v podobném stavu neoblečenosti a nyní lemovali po obou stranách chodbu v druhém patře. A tam jako nějaké nezkrocené zvíře ryla do koberce i podlahových prken dvousetkilová naleštěná motorka Harley, s níž nějaký idiot začínal sjíždět po zadním kole po schodech a zboural přitom polovinu zábradlí. S bojovým pokřikem ten blázen mířil dolů a za ním létaly kusy koberce a dřevěné třísky.

Proboha. Alespoň že měl ten šílenec na hlavě helmu. Scott potřásl hlavou a zbavoval se tak posledních stop spánku. Už se chystal vrátit zpátky do pokoje, aby se pokusil odhalit tajemství zastrkané přikrývky a kalhotek bez majitelky, když vtom zahlédl, jak k němu míří zničenou chodbou Pete.

Na kratičký okamžik zauvažoval o tom, že se stáhne zpátky do ložnice a zamkne za sebou. Během minulých týdnů ho Pete víc než párkrát navštívil, aby s ním probral různé stížnosti, které se k němu donesly, obvykle týkající se některé dívčí koleje, kde Scott řádil. Kruci, nebyla to jeho vina, když některé dívky podlehly nerealistickému očekávání. Pokud se Scott něčím vyznačoval, pak to byla jeho někdy až brutální čestnost. Koneckonců měl stěny pokoje natřené jasně červeně a ze zrcadlového stropu vedla dolů striptérská tyč. Ještě jasnější to bylo při pohledu na římské číslice vyškrábané ve dřevě dveří: XXIII. Ačkoli si Scott z předchozí noci nic nepamatoval, díky kalhotkám, které našel ve své posteli, si byl zcela jistý, že si musí vzít nůž a vyškrábat na dveře další číslo.

Pete k němu dorazil právě ve chvíli, kdy Harley dojel do přízemí a hlavním vchodem vyjel na trávník před kolejí.

„Něco takového se nevidí každý den,“ prohlásil Pete, zatímco měřil pohledem to, co zbylo ze zábradlí, a sčítal škody. „Teď možná budeme moct vyměnit ty zatracené koberce. Jsou celé prosáklé rozlitým pivem, že se po nich chodí jako po močálu.“

„Já jsem to vždycky považoval za součást vnitřního kouzla téhle koleje.“

Pete se ušklíbl: „Když jsem sem poprvé vešel, vedli mě chodbou v prvním patře, když vtom se otevřely jedny dveře – a za nimi zrovna jeden student válcoval svou přítelkyni o prádelník. Celá banda nás prváků stála na chodbě a civěla na ně, ale on s tím nepřestal. Jo, je těžké si představit, že by se někdo rozčiloval kvůli potrhanému koberci. Dokud sem budou chodit holky, nikdo se nad tím nepozastaví.“

Pete ukázal na čísla na dveřích za Scottem.

„Ale myslím, že tebe o tom nemusím přesvědčovat.“

Scott na něj pohlédl nevinnýma očima.

„O tom já nic nevím. A jen tak pro informaci: nepotkal jsi tu někde náhodou holku číslo dvacet čtyři, že by se potulovala po domě – možná skoro nahá, aspoň podle toho, co nechala u mě v posteli? Ovšem pokud tu nejsi kvůli tomu, abys mě nakopal do koulí kvůli další dívčí koleji – v tom případě tu včera v noci žádná holka nebyla ani nenechala kalhotky v mojí posteli.“

Pete zavrtěl hlavou: „Vlastně jsem tu tentokrát kvůli tvému bratrovi.“

Scott na něj udiveně pohlédl. Brent byl vlastně jeho nevlastní bratr. Scottova matka si vzala Brentova otce a Brent vyrůstal v nevlastní rodině, což ho uchránilo před většinou těch hrůz, které v dětství zažíval Scott. Teď měl pronajatý na Scottovo naléhání pokoj v prvním patře, částečně proto, že dům potřeboval peníze, ale hlavně proto, že jak Scott doufal, Brent také skončí v SAE, až příští rok odmaturuje. Scott se vždycky ze všech sil o nevlastního bratra staral. Brent vyrůstal v takové chudobě, že sousedé ve městě nedaleko Salt Lake City, kde byla většina fundamentalistických mormonů, nechávali u nich na přední verandě košíky s jídlem a oblečením. Teď Brentovi pomáhal s placením nájmu Scottův otec Phil, aby se mladík dostal do lepšího prostředí.

Sám Scott se dal dohromady s Philem teprve nedávno. Otec mu umožnil, aby šel na vysokou školu, nabídl mu kapesné a přesvědčil ho, aby napsal na univerzitu dopis o drsnosti prostředí, z něhož pochází, a vysvětlil tak, proč třeba neměl stejné známky či příležitosti jako jiné děti. Scott neměl nikoho, kdo by se o něj staral, když byl ještě dítě, a teď nechtěl, aby se Brent někdy cítil tak zoufale osamělý jako kdysi on sám.

Představa, že by Brent mohl působit na koleji nějaké nepříjemnosti – když přijel teprve před několika dny –, mu připadala k smíchu. Brent byl ten nejmilejší, nejtišší a nejskromnější kluk, kterého Scott kdy poznal.

„Neříkej mi, že na tom Harleyi byl Brent,“ zažertoval Scott.

„Samozřejmě že ne,“ odtušil Pete. „Ale – možná že bych ti to měl spíš ukázat.“

Dal Scottovi chvilku, aby na sebe hodil košili a tepláky, a potom ho vedl chodbou ke schodišti. Museli jít opatrně a dávat si pozor na roztrhaný koberec a dřevěné třísky. Na podlaze byly jasně viditelné stopy po pneumatikách. Na vrcholu schodů se guma zaryla do dřeva téměř v dokonalém kruhu.

Když došli do druhého patra, Pete zavedl Scotta ke čtvrtým dveřím na chodbě, za nimiž měl Brent pronajatý pokoj za dvě stě dolarů měsíčně. Když Pete otevřel dveře, Scott viděl, že ten pokoj mohl být pronajatý klidně za polovinu oné částky. Měřil jen trochu víc než třikrát tři metry. Bylo tu místo pouze pro malý psací stůl, dvojlůžko a čajový stolek. Ze stropu visela holá žárovka. Brent seděl se zkříženýma nohama u čajového stolku. Jeho vzhled byl v přímém kontrastu jak s jeho mormonskou minulostí, tak s obvyklým vzhledem studentů SAE. Na ramena mu spadaly tmavší blond vlasy, právě rozpuštěné z ohonu. Jejich prameny byly tak zacuchané, že vypadaly skoro jako dredy. Měl na sobě roztrhané džínové sako a pod ním hnědozelenou košili a kalhoty tak obnošené, že byly téměř stejné barvy jako košile. Na tváři se mu černalo třídenní strniště a vůbec vypadal, jako by se už aspoň měsíc nesprchoval.

Ale Pete se nezabýval Brentovým vzhledem. Ukázal na předmět nacházející se na čajovém stolku před ním. Scott rozevřel údivem oči. Z prostředku plastového tácu vyrůstala houba – gigantická houba velikosti bochníku chleba.

Brent vzhlédl a spatřil je ve dveřích.

„Ahoj, kluci. Neslyšeli jste dnes ráno něco podivného? Jako by tu jezdila motorka nebo něco takového?“

Scott se podíval na Peta a poté zpět na houbu.

„Hele, Brente, ty se teď věnuješ farmaření?“

Ne že by měl někdo z nich problém s trochou marihuany v sobotu večer nebo s trochou povzbuzujících prášků od mediků ze SAE. Ale houba velikosti malého psa?

Brent viděl, kam se dívají, a zdálo se, jako by si té ohromné houby všiml teprve teď. Potom se rozesmál a široce se zašklebil. Beze slova si utrhl kousek houby. Chvíli ji držel ve vzduchu a pak si ukousl.

„To není, co si myslíte,“ pronesl při žvýkání. „Tahle houba je na jídlo. Jako salát, víte? Tedy je opravdu velká, ale nikoho nevynese do vyšších sfér.“

Scott sledoval, jak jeho bratr pojídá houbu. Koneckonců Brent byl vegan. Přesto se nedivil Petovu konsternovanému výrazu. Většina kluků z koleje byla jako Pete, Garin a Shane. Dobře vypadající sportovci atletických postav, kteří se po škole nejspíš uplatní v amerických podnikatelských či právnických kruzích. Bylo tu pár závisláků, ale mezi těmito elementy a kluky z venkova, kteří vnesli do této koleje originální atmosféru, probíhal neustálý boj.

Scott věděl, že on sám je trochu jiný. Nikdo na koleji si nežil jako Rockefeller – možná kromě Shanea, jehož rodina měla trochu peněz z prodeje traktorů –, ale Scott si byl zcela jistý, že nikdo ze spolubydlících nevyzvedával ve čtrnácti svou matku už podeváté z protialkoholní léčebny. A byl si jistý, že nikdo z nich neviděl, jak jeho matka vrávorá po karavanu a krvácí z hlubokých ran břitvou na zápěstí. A nikdo jiný nebyl nucen, aby políbil matčino právě potracené dítě předtím, než se znovu pokusila o sebevraždu, tentokrát sekáčkem na maso. Možná že Brent se bude muset nejdřív trochu přizpůsobit, než mezi ně zapadne, ale jestliže se Scott vypracoval natolik, že byl jedním z nejoblíbenějších kluků v tomhle baráku i přes to, čím si předtím prošel, potom se může zdokonalit každý.

Scott kývl na Brenta: „Hlavně se snaž, aby ta houba nesežrala nikoho z nás.“

Zavřel dveře a postavil se v chodbě vedle Peta.

„Vážně si myslíš, že tady přežije Pekelný týden?“ zeptal se ho Pete.

Pekelný týden bylo nechvalně známých sedm dní, které museli adepti na nové spolubydlící přežít, než byli přijati za plnoprávné členy koleje a jejího chlapeckého bratrstva. Jejich budoucí kamarádi a bratři trávili celý ten čas tím, že nováčkům neustále znepříjemňovali život, aby zjistili, jestli mají nervy na to stát se členem SAE. Ačkoli se oblíbené taškařice lišily od jedné koleje ke druhé, většinou zahrnovaly věci jako vojenský budíček ve čtyři hodiny ráno, kdy se ostatní kluci shromáždili kolem postele nováčka v maskách, tloukli do bubnů a drželi baseballové pálky, nebo ho vytáhli ven do sněhu, svlékli a postříkali vodou, zatímco nováček trnul hrůzou, kdy se ty baseballové pálky snesou na jeho hlavu. Nebo mohl být takový adept vyzván, aby vypil basu piv či dělal různé značně nechutné věci: uklidil hovínko z podlahy, došel do města pouze v plavkách či se naučil nazpaměť celou historii koleje a potom ji recitoval, zatímco po něm ostatní házeli různé věci. Každému byl přidělen Velký bratr, který vystupoval během celého tohoto procesu jako jeho průvodce a ochránce. Scottův Velký bratr byl Shane, ale dokonce i Shane se nepřímo zařadil do toho řádění, když přikazoval ostatním z koleje, aby to Scottovi pořádně nandali – zvlášť když si všiml, jak nadšeně Scott celou tu šikanu přijímal. Když nováček přežil Pekelný týden, byl natrvalo přijat do koleje a všechno trápení se změnilo z pekelného utrpení v nebeskou radost. Stal se součástí jejich bratrstva.

Po všem tom šikanování – nebo možná právě proto – považoval Scott nyní své spolubydlící za nejbližší přátele v životě. Shane, Garin a Pete mu skutečně připadali jako bratři. A on zoufale toužil po tom, aby Brent prožil totéž. Zasloužil si, aby měl v životě lidi, kteří by s ním byli loajální a byli mu oporou, ať se děje cokoli.

„Já ho postříkám sám,“ pravil Scott. „A on to přijme s úsměvem.“

Scott nijak nepochyboval o tom, že Brent Pekelný týden přežije a kolej se pro něj stane pravým domovem. Scott ani Brent nikdy předtím nezažili, aby se mohli na něco v budoucnosti těšit a něco očekávat. Při srovnání s tím, odkud oba pocházeli, mohlo být cokoli pouze lepší.

KAPITOLA 5

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čistá postupka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.