Julianovi s láskou

Na památku Owena, který viděl věci, které ostatní nevidí

Copyright © 2012 by Stéphane Gerson.

All rights reserved.

First published as NOSTRADAMUS – How an Obscure Renaissance Astrologer Became the Modern Prophet of Doom.

Translation © Ludmila Dudáková, 2014

ISBN 978-80-7252-531-7

„Chtěl bych mít nádobu dost velkou na plavání

V ní myslel bych na všemožná témata

Od přírodní scenérie přes pány a paní

Po sebe, umění a dějinná dramata.“

W. H. Auden,

Dopis lordu Byronovi

„A byl tu věk Nostradamův

Zničená města – zapuzená radost.“

Jean Cocteau,

Zlomená báseň pro Picassa

Předmluva

Po 11. září 2001 politikové nabízeli útěchu, z hasičů se stali hrdinové a televizní reportéři absolvovali vysílací maraton. My ostatní jsme se jen snažili pochopit, co se to stalo, a představit si, co by mohlo následovat. A na scénu vstoupil Nostradamus. Během několika hodin začaly obíhat zvěsti, že on to všechno předpověděl. Jeden velmi často rozesílaný e-mail obsahoval prorocký text, který mluvil o hořícím městě, o třetí válce, která začíná, zatímco velký vůdce ustupuje, a o dvou bratrech, které od sebe odtrhl chaos. Jiný e-mail připomínal velkého krále hrůzy a neštěstí, který přijde za rok a devět měsíců po začátku nového století. „Na čtyřiceti pěti stupních budou hořet nebesa a svět pohltí oheň.“ Září byl samozřejmě devátý měsíc roku a zeměpisná šířka města New York je čtyřicet jedna stupňů. Zpráva byla jasná: Nostradamus útoky předpověděl a Spojené státy varoval.

Během 12. září se tyto e-maily rozletěly po celé zemi. Sto ze sto dvaceti studentů na jedné jihokalifornské střední škole obdrželo alespoň jeden takový e-mail. Několik talk shows se o Nostradamovi zmínilo a tím jeho jméno vystřelilo na vrchol internetových vyhledávačů, před Usámu bin Ládina. Snopes.com 1 tyto e-maily odhalil jako falešné, ale byla to pravda jen do jisté míry. Předpověď o dvou bratrech napsal jakýsi kanadský student, ale odkazy na velkého krále hrůzy a na hořící nebe pocházejí ze skutečných Nostradamových čtyřverší. Začal obíhat další e-mail s následujícími slovy:

„Oheň v zemském jádru

Otřese celým Novým městem.“2

Lidé debatovali, zda byl tím velkým vůdcem míněn George W. Bush a zda je New York skutečně tím velkým městem v plamenech. Teenageři na brooklynských schodech mávali čtyřveršími a tvrdili kolemjdoucím, že „tenhle chlápek Nostradamus“ to předvídal.

Během čtyř dní vyskočila Nostradamova Proroctví na špičku seznamu bestsellerů na Amazonu. Pět dalších knih o něm se dostalo do první pětadvacítky. „Je to jedna z těch morbidních skutečností byznysu, že se lidé v takovýchto dobách obracejí k takovým produktům,“ vysvětlovala mluvčí společnosti. 3 V jedné pobočce Barnes & Noble 4 v Brooklynu se po Nostradamovi ptalo za jeden den dvacet zákazníků. Joanna Jusinová, 32letá obyvatelka New Yorku, řekla novináři, že si Proroctví objednala, aby věděla, co má v následujících týdnech očekávat. Knihkupci co nejrychleji doplňovali zásoby. Totéž se stalo v Maďarsku, kde se Proroctví stala nejprodávanějším bestsellerem. V Anglii deník Times poznamenal, že Nostradamus se postupně stává populárnější než knihy o sexu. Také v Singapuru lidé přemítali o proroctví, které zdánlivě popsalo útoky s takovou přesností. „Dokonce jsme se dohadovali, jestli by to mohlo být znamení, že je konec světa,“ vysvětloval jeden mediální manažer. Nebylo to žádné okrajové hnutí. Uprostřed globální krize pronikl Nostradamus do mainstreamové kultury.

Tehdy jsem nemohl dělat nic jiného, než vše s hrůzou sledovat. Já a má žena jsme žili jen několik bloků od Světového obchodního centra, a zatímco věže hořely, evakuovali jsme se z našeho bytu. Schovaní v hotelovém pokoji s našimi syny jsme během následujících týdnů léčili svou bolest, jak nejlépe jsme dovedli, zatímco čas se zastavil a naplnil vztekem. Jako ostatní jsme se účastnili vigilií se svíčkami a spontánních vzpomínkových akcí na Union Square. Nostradamus byl něco jiného – tajemné lákadlo, emocionální táhlo, jež tolik lidí přitáhlo k třpytivým slovům, která pocházela z jiné doby, a přesto nikdy nepůsobila relevantněji. Toho září jsem se k Nostradamovi neuchýlil, ale vzpomněl jsem si, že tato proroctví do mého života už jednou předtím vstoupila. Stalo se to v Bruselu, kde jsem vyrůstal, na počátku 80. let 20. století. Bylo mi patnáct nebo šestnáct a snad v každém časopisu byl článek o Nostradamových předpovědích a sovětských raketách, které srovnají západní Evropu se zemí. „Největší nebezpečí: léto 1984!“ vyřvával francouzský týdeník Paris Match. Bylo to velmi působivé. Byl jsem vystrašený a okouzlený a nevěděl jsem, co si z toho vzít. Ale četl jsem dál – aniž bych to někomu řekl.

Když se tedy čtyřverší po 11. září zase vynořila, dokázal jsem si vybavit jejich sílu. Byl jsem zejména zaražený tím, že vydržela až do našich časů. I ostatní zpozorněli. Norm Magnusson, umělec z Manhattanu, přibil hřebíkem kopii Proroctví na dvanáct stop vysoký dřevěný trám a své dílo nazval Pocit, že vstupujeme do éry proroctví . Bylo to součástí série o Americe a světě po 11. září. Tato skulptura vyjadřovala jeden pohled na tuto záležitost – Nostradamus jako talisman – ale jen tím to nekončilo. „Tyhle záchvaty jasnozřivosti mě většinou nechávají klidným,“ napsal Magnusson do autorské poznámky, „ale tentokrát ve mně jistou ozvěnu zanechaly. Možná jsme vstupovali do předpovězené éry. Já tomu nevěřil, ale tentokrát jsem to jen tak neodepsal.“ 5

Já jsem to také neodepsal, přestože jsem si stejně jako tolik lidí stěží dokázal k tomu jménu představit tvář. V první epizodě seriálu Rodina Sopranů vysílané po 11. září je krásná scéna, ve které se mafiáni Tony Soprano a Bobby Bacala baví nad večeří. V jedné chvíli Bobby poznamená, že ty útoky předpověděl Quasimodo. Tony zvedne hlavu a odpoví mu, že si Nostradama spletl s fiktivním hrbáčem od Notre-Dame. „Jo, jasně, Notre Damus,“ řekne Bobby – a teď Tony poznamená, že Notre-Dame a Nostradamus jsou úplně odlišní lidé. Bobby je zmatený a Tony toho neví o moc víc. Ani my ne. My všichni jsme o Nostradamovi slyšeli, několik z nás ví, že žil už hodně dávno, ale to je asi tak všechno. Na otázku, co nás napadne ve spojení se jménem Nostradamus, budeme při odpovědi mluvit o „bulvárním tisku, bláznivých lidech na ulici a dalších poněkud zvláštních jevech naší kultury“. Tohle je jedna z odpovědí, kterou jsem dostal, když jsem tuto otázku nedávno položil třídě vysokoškolských studentů. 6

Nostradamus nás vtahuje do zvláštního světa plného duchů, tajemných proroků a zlověstných předpovědí. Nejzvláštnější ze všeho ale je to, že Nostradamus a jeho předpovědi se staly trvalou součástí moderního Západu. (Slovo moderní odkazuje na dobu, která začala během renesance. Historikové dále rozlišují mezi raně a pozdně moderní dobou, které od sebe dělí Francouzská revoluce.) Je neobvyklé, aby kniha promlouvala k několika po sobě jdoucím generacím o jejich světě, přes hranice národů, jazyků a přes kulturní nebo politické rozdíly. Takový osud potkal bibli, ačkoliv mnoho náboženství ji zcela odmítá. Potkal také Shakespearovy hry. A také Nostradamova Proroctví, což je pozoruhodný výkon na dílo, které bylo napsáno ve staré francouzštině a ve své době i později mu bylo věnováno jen málo náboženského nebo literárního uznání.

K Nostradamovi mě nepřitahovala vyhlídka, že rozhodnu, zda jsou jeho čtyřverší skutečně založena na mimosmyslových zážitcích nebo jasnovidných informacích. Nechtěl jsem být ten, kdo rozhodne, zda „oheň v zemském jádru“ skutečně odkazoval k hořícím dvojčatům. Místo toho jsem chtěl vědět, odkud tyto předpovědi přišly a jak se jim podařilo dostat se tak daleko. Chtěl jsem pochopit, proč byly důležité a stále pro nejrůznější lidi důležité jsou. Chtěl jsem odkrýt lidskost a různé stránky fenoménu, který se tak rozšířil a dostalo se mu tolik pohrdání, že z něj zůstala jen karikatura. A chtěl jsem přijít na to, co to všechno vypovídá o společnosti, která Nostradama hostí. Tak to všechno začalo.

***

Jednou z radostí při tom, když píšete o takovýchto tématech, je skutečnost, že lidé o nich rádi mluví. Během let jsem slyšel nespočet příběhů. Studentka z Portorika mluvila o své babičce, zapálené katoličce, která byla těmito proroctvími posedlá. Důchodkyně ze San Antonia se přiznala, že jednou zrušila výlet do Kalifornie, protože Nostradamus předpověděl zemětřesení. Knihovnice z Los Angeles mi řekla, že zohýbanou kopii Proroctví po tetě střeží jako oko v hlavě. A mnoho obyvatel Salon-de-Provence, města, ve kterém se věštec usadil, se mnou prošlo rozhovory o Nostradamově přítomnosti (nebo nepřítomnosti) ve městě. Jsem vděčný jim všem a spoustě dalších lidí, že se mi svěřili se svými příběhy a vzpomínkami.

Další poslouchali mé nápady a vyjadřovali ty své. Studenti v mém kurzu Apokalypsa? Nostradamovo lákadlo kladli zkoumavé otázky, které nás vedly novými směry. Obzvlášť děkuji Anastasii Belinskayové, Marion Cohnové, Deanu Linnardovi, Amandě Mayové, Antoniovi Uriasovi a Xiaoying Zhang. Mnoho mých přátel a kolegů mi poskytlo nápady, posudky a plodné rozhovory. Je mi potěšením poděkovat Charlesi Afrronovi, Olivierovi Berthemu, Vicki Caronové, Arnaudu Coulomberlovi, Stevenu Englundovi, Aude Fauvelové, své matce Francine Gersonové a svému zesnulému otci Berniemu Gersonovi, Joshovi Gilbertovi, Denise Hollierové, Tonymu Judtovi, Dominique Kalifovi, Brigitte Laneové, Bettině Lernerové, Chantal Liaroutzosové, Todu Lippymu, Judith Lyon-Caenové, Normovi Magnussonovi, Dominique Martinovi, Gordonu Neavillovi, Jacquesovi Revelovi, Emmanuelle Saadové, Maurici Samuelsovi, Stevenu Sawyerovi, Johnu Sicilianovi, Davidu K. Smithovi, Marie-Eve Thérentyové a Lauře van Straatenové. Také jsem vděčný za možnost představit svou práci na Kolumbijské univerzitě, Cornellově univerzitě, v Institutu francouzských studií (Newyorská univerzita), na Konferenci francouzských studií 19. století a v Remarquově institutu (Newyorská univerzita), ve Společnosti pro francouzská historická studia, na Sorbonně, Státní newyorské univerzitě v Albany, Tuftsově univerzitě a Yaleské univerzitě.

Kniha tohoto rozsahu nutně staví na práci druhých. Ačkoliv své dluhy vypisuji v poznámkách, chtěl bych se zvlášť zmínit o badatelích zkoumajících renesanční a raně moderní dobu, kteří značně přispěli k našemu pochopení Nostradama a jeho slov: Robert Benazra, Pierre Brind’Amour, Anna Carlstedtová, Patrice Guinard, Edgar Leroy a Bruno Petey-Girard. Michel Chomarat mě vzal na pamětihodnou procházku Nostradamovým Lyonem a poskytl mi plný přístup do své pozoruhodné sbírky týkající se Nostradama a jeho posmrtného života. Druhý hlavní nostradamovský sběratel moderní doby, Daniel Ruzo de los Heros, zemřel již před lety, ale jeho dědicové v aukcích v roce 2007 prodali většinu jeho knihovny. Jsem vděčný Tobiasovi Abeloffovi, specialistovi na rané tisky v aukční síni Swann Galleries v New Yorku, že mi dovolil nahlédnout do těchto vzácných knih, o kterých se často myslelo, že jsou už navždy ztraceny.

Můj výzkum byl částečně podporován z grantů Americké historické asociace, Americké filosofické společnosti, Programu fondů pro výzkum na Newyorské univerzitě a Remarquova institutu. Výzkum mi značně usnadnila pomoc, kterou mi poskytli knihovníci a archiváři v nesčetných institucích. Jsem vděčný Jeanu-Paulovi Larochovi (Městská knihovna v Lyonu), Françoise Peléové a Guyi Bonvicinimu (Městský archiv v Salon-de-Provence), Jacqueline Allemandové (Nostradamovo muzeum) a Barbaře Hallové (Knihovna Margaret Herrickové). Ve Francii bych také chtěl poděkovat zaměstnancům Krajského archivu Bouches-du-Rhône, Národního archivu, Francouzské národní knihovny, Komory obchodu a výroby v Marseille v Provence, Pařížskému katolickému institutu a Francouzskému institutu. Dále bych chtěl poděkovat zaměstnancům Britské knihovny, knihovnám Kolumbijské, Cornellovy a Harvardské univerzity, Houghtonovy knihovny, Huntingtonovy knihovny, Newberryovy knihovny, Newyorské veřejné knihovny a kanceláře pro meziknihovní výpůjčky Newyorské univerzity. Ned Comstock (Knihovna filmových umění Jihokalifornské univerzity), Frédéric Maguet (Muzeum evropských a středomořských civilizací), Emilienne Molinová (Městská knihovna v Avignonu) a Pascale Vignaud (Městská knihovna v La Rochelle) mi laskavě poslali kopie dokumentů a obrázků.

Françoise Wyss-Mercierová mi zapůjčila dokumenty a fotografie ze své osobní sbírky o historických slavnostech v Salon-de-Provence. Patricia Jeanbaptiste mi poslala kopii své magisterské diplomové práce. Můj kolega John Hamilton, má studentka Lisa Kitagawa a můj švagr Tiziano Recchi mi poskytli překlady z latinských, japonských a italských zdrojů. Čtyři skvělé výzkumné asistentky – Suzanna Denisonová, Kari Evansonová, Mary-Elizabeth O’Neillová a Rachel Wimpeeová – mi pomohly najít a přepsat zdroje; Grace Stephensonová pomáhala s bibliografií. Srdečně děkuji jim všem a časopisu Esopus za to, že mi dovolil znovu otisknout části z mé práce „Pátrání po Nostradamovi: Po stopách muže, legendy a jména pěti staletími“.

Několik přátel a kolegů věnovalo tomuto projektu značný čas a pozornost. Dan Ain, James Smith Allen, Herrick Chapman, Mitch Horowitz, Suzanne A. Kaufmanová a Anne-Marie Thiesseová četli části knihy a poskytli mi užitečnou zpětnou vazbu. Jsem hluboce vděčný čtyřem akademikům, kteří byli tak šlechetní, že přečetli celý rukopis. Richard Sieburth poskytl podnětnou reakci na celý rukopis. Steven Crumb a Frédéric Viguier mě donutili lépe si ujasnit jistá tvrzení a naznačit nové souvislosti. Paul Cohen udělal totéž a také čerpal ze svých encyklopedických znalostí, aby mi pomohl rozšířit si obzory. Rovněž jsem vděčný Julii Serebrinské za její citlivý zásah do epilogu. Přestože díky nim všem je tato kniha mnohem lepší, než mohla být, veškeré omyly, které zůstaly, jsou mé vlastní. Tim Bent, Daniel Goldberg, Jon Karp, Cindy Karterová a Paul Katz mi poskytli důležité rady ohledně vydání knihy. Cesta od rukopisu k vydání by byla mnohem krkolomnější bez pevných rukou a vřelé podpory mého agenta Steva Hanselmana. Bylo mi potěšením pracovat s Michaelem Flaminim, Vicki Lameovou a celým týmem ve vydavatelství St. Martin’s Press.

Mé nejhlubší díky patří mé rodině. Můj syn Julian vyrůstal s příběhy o Nostradamovi a nespouštěl z očí žádné televizní dokumenty, které by se ho mohly týkat. Je to důvtipný společník a neobyčejně citlivý člověk, který přijal a snad dokonce i pochopil mou posedlost těmito proroctvími. Je pro mě obtížné vyjádřit, co všechno mi v posledních letech dala má žena Alison. Daleko to přesahuje jen tuto knihu, ale co se knihy týče, poskytla mi veškerou podporu a rady, které jsem potřeboval. Byla ochotná bavit se se mnou o různých stránkách tohoto příběhu, i když v tu dobu byly i důležitější věci. Také můj rukopis pozorně přečetla, což završila památným zredigováním textu v Arizoně. Alison je velká síla a zázrak a já jsem nesmírně vděčný, že je součástí mého života.

1) Webová stránka zabývající se fámami, internetovými pověstmi a hromadně přeposílanými e-maily (pozn. překl.).

2) Čtyřverší 1.87, citováno v Ottawa Citizen14. září 2001. „Tenhle chlápek“: Henryová,What Madness Prompts, Reason Writes, str. 286. Další čtyřverší v e-mailech byla 6.97 a 10.72. VizDaily Telegraphz 3. října 2001; Barkun,A Culture of Conspiracy, str. 160; a 2001 Year-End Google Zeitgeist,http://bit.ly/4VQ2wo.

3) Sales Shoot Straight Up, BBC News, 14. září 2001,http://bbc.in/lIzY0F. „Dokonce jsme se dohadovali“:Straits Times, 16. září 2001. Viz National Research Council (U.S.),The Internet Under Crisis Conditions, str. 43–44;New York Times, 18. září 2001;The Times(London), 12. října 2001; Joe McNally,Spinning Nostradamus,Fortean Times152 (2001): str. 17; a the Mail Archive, 12.–13. září 2001,http://bit.ly/mL5s3N.

4) Americký knihkupecký řetězec (pozn. překl.).

5 ) Fotografie skulptury Norma Magnussona a tato autorská poznámka je k vidění na jeho webové stránce: www.funism.com/art/afterthe11th.html .

6) David Chase, „For All Debts Private and Public,“The Sopranos, HBO, 15. září 2002.

Úvod

Kdosi jednou napsal, že celkově nejcitovanějším Francouzem v historii nebyl ani Voltaire, ani Charles de Gaulle, ale Nostradamus. Nemohu to potvrdit, ale jakmile se člověk ponoří do světa materiálů obklopujících jeho proroctví, toto tvrzení mu začne připadat pravdivé. Je toho hodně, co člověk musí vstřebat, ale několik věcí bylo brzy jasných. Především: za tím jménem skutečně stojí člověk: Francouz židovského původu jménem Michel de Nostredame, který se narodil roku 1503 v Provence a zemřel tam v roce 1566. Byl to pravý renesanční člověk: doktor léčící epidemie, botanik, dychtivý cestovatel a pisatel dopisů, astrolog, který prováděl matematické výpočty a psal horoskopy pro klienty po celé Evropě, a vydavatelský odborník, který pro soutěživý trh vytvořil nespočet almanachů. Byl také autorem Proroctví, sbírky prorockých veršů, která poprvé vyšla v roce 1555. Ve své době a dlouho poté Evropané přesně věděli, kdo byl onen Nostredame. Cítili sílu jeho hrůzu nahánějících předpovědí.7

Také jsem si poměrně brzo uvědomil, že tento astrolog po sobě zanechal stovky předpovědí, ale neexistuje žádná shoda ohledně jejich významu nebo důležitosti. Během jeho života i později jeho slova fascinovala Západ a mátla jej. Očividně tu byla období, kdy byla proroctví jasně na očích – obvykle to bylo v dobách národních a mezinárodních krizí – a naopak období, během nichž se Nostradamus stáhl do pozadí. Tento koktejl v sobě vždy obsahoval stejnou měrou fascinaci, ohromení a neklid. Legitimita byla problémem už od samého začátku. Ale Nostradamus nikdy zcela nezmizel, což je zvláštní, protože většina renesančních jasnovidců (a bylo jich mnoho) je dnes zapomenuta. Souběžně s tím skutečným mužem samotným tu existuje dlouhotrvající fenomén: abych mezi nimi rozlišil, tomu prvnímu říkám Nostredame a tomu druhému Nostradamus. Nostredame spřádal složité vztahy s lidmi a kulturními oblastmi, a ať už záměrně nebo ne, uvedl do pohybu síly, které se projevují napříč staletími.

Ale životopis nevysvětluje vše: Nostredame nevytvořil svůj posmrtný život bez pomoci. Musíme se proto dívat dál než za jeho úmysly a otázku, čeho chtěl vlastně dosáhnout, a místo toho věnovat pozornost moci jeho slov. Tato slova získala už v jeho době nezvyklou sílu. Později byla rozebírána znovu a znovu – během náboženských válek a konfliktů raně moderní doby, velkého požáru Londýna a anglické Slavné revoluce, Velké francouzské revoluce a napoleonského impéria, v době romantismu a masové kultury v 19. století, během téměř každého konfliktu mezi americkou občanskou válkou a studenou válkou, a během úzkostných posledních desetiletí 20. století. Čtenáři těchto slov byli jak králové a královny, tak obchodníci a právníci, zemědělci a řemeslníci, stejně jako novináři a studenti. Muži i ženy se do tohoto světa nořili s úzkostí a s nejistotou, se zvědavostí a s obavami, s radostí i s ironií. Někteří tak činili uprostřed pohrom, zatímco jiní proroctví rozebírali v klidnějších časech. Někteří si v nich pouze smočili prsty, zatímco jiní odkrývání těchto záhad zasvětili celé dny a noci. To neznamená, že by většina lidstva byla k těmto předpovědím přitahována nebo že je lidé neustále důsledně a cílevědomě četli. Ale Nostradamus nás očividně vtahuje do víru společenského a politického života, do vesmíru, v němž má apokalypsa vždy své místo, ale není v něm tím jediným. V jádru tohoto příběhu stojí údiv, politika, zábava a cesta za hledáním smyslu.

Další věcí, kterou jsem si uvědomil, je to, že Nostradamovi komentátoři se během staletí většinou dělili na dva tábory. V jednom koutě stojí nadšenci zaujatí proroctvími, která slibují, že pokud se na ně podíváte správnými brýlemi, ukážou vám směr, kterým se svět bude ubírat. V opačném rohu jsou skeptikové, cynikové, odhalovači podvodů, kteří si svůj cíl našli už v renesanci a od té doby nespustili Nostradama z očí. Šest dní po 11. září 2001 si jeden americký novinář postěžoval, že „cvoci už zase vylézají ze svých děr“.8 Takové řeči jsou typické. Intelektuálové a učenci jsou také v případě jevu, který zavání astrologií a magií, obezřetní. Nostradamus byl už dlouho vnímán buď jako hrozná oběť procesu sekularizace, nebo jako hanebný pozůstatek minulých časů. V 70. letech 20. století vedla Newyorská univerzita pokračující kurz o čarodějnictví, magii a astrologii. Učitel kurzu (jakýsi Owen Rachleff) byl autorem několika knih o astrologii a parapsychologii. Zjevně usiloval o to, aby varoval citlivé mladé duše před hrozbami okultna, mezi něž patřil i Nostradamus. Je snadné dnes najít seriózní studie astrologie nebo našeho vnímání času, které tohoto šarlatána buď ignorují, nebo se o něm zmiňují jen proto, aby názorně předvedli nespolehlivost lidské mysli.

Tento přístup se poněkud zmírnil v 90. letech 20. století, kdy si učenci začali klást otázky nad tím, že věda, racionalita a sekularismus vytlačily z moderního Západu údiv, duchovnost a tajemno. Když toto odkouzlení začali prolamovat, znovu objevili proroky, astrology, spiritualisty, kouzelníky a okultisty, kteří se nám ve skutečnosti ukrývali přímo pod nosem. Historikové vědy už zkoumali astrologii jako specifickou podobu znalostí. Specialisté na renesanci nyní začali věnovat pozornost Nostradamovým almanachům a melancholickým básním. Ale přesto tento způsob myšlení, který působí tak cize, obzvlášť pro vědce studující současnost, stále obklopuje znepokojení. Slovo Nostradamus v jistých kruzích vyvolává prázdné pohledy a nevěřícné otázky. Živě si vybavuji jeden banket, na kterém jednomu historikovi připadal předmět mého výzkumu tak nepochopitelný, že na mě dlouhou chvíli jen beze slova zíral. Neschopen dostat ze sebe nějakou odpověď se prostě otočil pryč a začal se bavit s někým jiným. Od kolegů se mi dostalo mnoho upřímné podpory, ale nikdy jsem nezažil větší pocit provinilosti než toho večera. Taková setkání dobře zachycují cestu, kterou se Nostradamus stal jakousi sutí, odepsanou k tomu, čemu kritik Walter Benjamin říkal „odpadky dějin“.9

A přesto se Nostradamus nad Západem stále nejasně rýsuje. Přízrak postavy, která žila tak dávno, se dokázal udržet v naší kolektivní představivosti. Chceme-li se zeptat proč, musíme se věnovat tomu, jakým způsobem jsme v různých obdobích historie určovali, co je rozumné, racionální a přípustné. Také si musíme všímat našeho vztahu ke strachu a hrůze, nejistotě a ztrátě a masivním kolektivním krizím. Tyto vztahy se neustále proměňují, ale také vyrůstají z toho, co se stalo v předchozích staletích. Podobnosti mezi nimi jsou často až zarážející. Minulost na nás působí jako cizí země, která musí být studována podle svých vlastních pravidel, i jako podivně známá země, která se nám ukazuje v rozmazaných, ale rozeznatelných obrazech.

Nejběžnějším vysvětlením Nostradamovy přetrvávající přitažlivosti je to, že jeho tajemná proroctví mohou znamenat cokoliv. Například anglický kněz Herbert Thurston poukazuje na tuto skutečnost ve své knize Válka a proroci z roku 1915. Vysvětluje, že Nostradamus je „mistrovským dílem delfské mnohoznačnosti“10 (odkaz na řeckou věštírnu v Delfách), jehož úspěch stojí na prostém množství čtyřverší a nedostatku kategorických sdělení a odkazů na konkrétní časy a místa v Proroctvích. Díky tomu je snadné odhalovat překvapivé shody okolností a je nemožné tvrdit, že se prorok zmýlil. Thurston usuzuje, že Nostradamus „poskytuje geniální systém proroctví, kde nikdy nelze zaznamenat omyly a na povrch se dostanou jen zásahy“.

Thurston má v jednom ohledu pravdu: jedná se o stroj, který nějak funguje, a my musíme přijít na to, jak. Ale existovala i jiná podobná proroctví, a většina z nich zmizela. Stroj sám o sobě nevysvětluje, proč se Nostradamus objevoval a mizel ze středu pozornosti a pak se stále znovu a znovu vracel. Stroj nám nic neříká o Nostradamovi jako politickém nástroji, kulturním rámci, dramatickém otisku své doby, odpovědi na osobní nebo kolektivní krize, nebo o způsobu, jak vtisknout smysl vnějším okolnostem. Pokud chceme tomuto jevu porozumět, nedostaneme se daleko, pokud se uchýlíme k takzvanému Barnumovu efektu, pojmenovaném po showmanovi P. T. Barnumovi (najít pro každého něco), nebo k názoru, že čím je sdělení mlhavější, tím více lidí se v něm pozná.11

Hlavní myšlenka protkaná celou touto knihou je ta, že Nostradamus jako člověk i jako fenomén je výtvorem moderního Západu, a ne výstřelkem nebo pozůstatkem z nějaké předpotopní doby. Už v době renesance projevili muž i fenomén některé své hlavní záměry i svou rozpolcenost a pokračovali v tom i v následujících staletích – z velké části proto, že fenomén Nostradamus obývá něco, co by se dalo nazvat meziprostor. Historik Tony Judt mluvil o hraničních lidech, jejichž rozmanité identity, komunity a příslušnosti do sebe navzájem narážejí. Něco z takové hraniční osoby je i v Michelu de Nostredame, muži, který cestoval z jednoho světa do druhého, každý svět vnímal, vstřebal, ač si vždy udržoval svůj odstup, a pak ten svět zakomponoval do svých jasnovidných nebo prorockých čtyřverší.12

Nostredame jako člověk byl včleněn mezi astronoma Mikuláše Koperníka a filosofa Giordana Bruna. Ten první umístil do středu vesmíru Slunce namísto Země, ten druhý si představoval, že vesmír by mohl obsahovat nekonečně mnoho světů podobných Zemi. Oba přispěli k procesu, díky kterému představu uzavřeného, náboženského světa zastínil svět bez hranic a nakonec i bez Boha. Kopernikánská revoluce vytlačila člověka ze středu světa, ale také poskytla racionální přístup ke světu. Také Nostredame dospíval v době, kdy základy Západu otřáslo několik tektonických posuvů. Objev Ameriky a jejích pohanských obyvatel zahájil obrovské průzkumné a dobyvačné výpravy, ale také přinesl pochybnosti o hranicích známého světa a o přesvědčení, že Kristova zpráva byla přinesena všem. Knihtisk umožňoval intelektuální přehled a šířil doktríny a nápady, ale zároveň dovoloval novým silám zpochybňovat autoritu dominantních institucí. Útok reformačních protestantů na katolické dogma a kněžstvo posiloval touhu po obnovení duchovnosti a sociální rovnosti a nabourával konfesijní jednotu států a knížectví, která nyní mohla mít jak katolické, tak protestantské obyvatele.13

Nostradamus tyto obrovské změny nevyvolal, ale ve svých slovech dokázal obsáhnout a soustředit svět, který právě vznikal, svět, kde se mísilo staré s novým, kde se přesouvaly síly a hranice, svět plný příležitostí i úzkosti. Jeho slova pojala tuto záplavu rozmanitosti, zviditelnila a zhmotnila ji, a dala jí dramatickou podobu, aniž by se snažila urovnat nesrovnalosti. Tehdejší doba byla plná podobných bohatých textů, ale tento byl pevný a zároveň ohebný, působil dojmem věčnosti, ale zároveň měl v sobě zvláštní naléhavost. Jeho slova, zároveň prázdná i plná významů, zvala čtenáře, aby je rozluštil, osvětlil a promítl do nich své vlastní obavy. Dovolávají se jak magických sil, tak logické dedukce. Obsahují jak znalosti o světě, tak závratný pocit, že nic nemůže být poznáno. Podporují optimismus ohledně lidských dovedností a pesimismus ohledně lidských nešvarů. Plodí strach a bezútěšnost, když čerpají z minulosti, přeuspořádávají současnost, načrtávají budoucnost a pomáhají lidem reagovat na úzkost a kolektivní krize. Je to změť protikladů.

Od dob renesance se toho na Západě mnoho změnilo: věda získala nezávislost, nastoupil kapitalismus, politická sféra se posunula směrem k demokracii a věštby se většinou stáhly do oblasti soukromí. Ale tyto protiklady prosákly do látky modernity. Nostredame i fenomén Nostradamus obývají téměř nepozorovatelný svět mezi racionálním a magickým způsobem bytí ve světě, mezi platností a neviditelností, mezi vysokou a nízkou kulturou, mezi našimi konfliktními vztahy se silami, které nedokážeme pochopit. Zejména tato schopnost destilovat rozličné touhy a rozpory umožnila Nostradamovi přetrvat. Staré a moderní síly se vzájemně překrývají v předindustriálním světě, který není tak tradiční, a v pozdně moderním světě, který není tak moderní, jak jsou obvykle zobrazovány.

Sídlit na hraně může znamenat těkavost, nestabilitu a občas okrajovost. Také to však může otevírat mysl a umožňovat flexibilitu a tvořivou fúzi. Obojí platí, což vysvětluje neobvyklou cestu fenoménu, který byl vždy přítomný, a přesto jen těžko zachytitelný. Tato směs všudypřítomnosti a nezachytitelnosti je samozřejmě přesně tím, co skeptiky, o kterých jsem se dříve zmiňoval, na Nostradamovi tolik zneklidňuje. Ta proroctví jsou příliš silná, říkají. Jsou příliš populární, příliš svůdná. Už od dob renesance lidé Nostradama napadali, často velmi jedovatě. Podstata jejich obvinění se postupem času proměňovala, ale neměnila se potřeba abstraktní hrozby odsoudit, od pohoršujících sil se distancovat a znovu upevnit křehké normy. Zatímco někteří v Nostradama věřili, jiným připadalo dobré být proti tomuto fenoménu právě proto, že symbolizuje zastaralou pověrčivost a současně ukazuje vnitřní hořkost modernity. Lákadlo je propojené s nebezpečím.

***

Během svého prvního setkání s Nostradamem jsem právě dokončoval knihu o lokální historii v moderní Francii. Historikové učili, že v době, kdy v průběhu 19. a 20. století vznikaly evropské národní státy, láska k národu přehlušila pocit lokální a regionální příslušnosti. Pokud něco z ní přežilo, bylo to způsobeno především nostalgií po harmonických komunitách, které teď ohrožovala demokracie a kapitalismus. Vedle zpátečnických aristokratů jsem ale objevil i místní nadšence, kteří vkládali velké naděje do vědy a vytvářeli nová místní občanská sdružení a další podoby občanské činnosti. Přišli na způsob, jak vnímat Francii zároveň jako národní i místní, abstraktní i hmatatelnou, spojenou i různorodou. Pevně zakořenění místní lidé podporovali střed, načrtli plány kolektivního života a pomohli vytvořit základy toho, co bychom mohli nazvat modernita. Je těžké nevidět v tom paradox.

O Nostradamovi se dá vyprávět podobný příběh. Všechno, co tento fenomén symbolizuje – nejen magie nebo astrologie, ale také apokalypticismus, nerozum a populární kultura – bylo na racionálním, liberálním Západě vytlačeno na okraj. Ačkoliv je Nostradamus obvykle prezentován jako něco, co působí v pozadí, brzy jsem pochopil, že místo aby zůstával nehybný, místo aby oslovoval jen úzké segmenty populace, se tento fenomén neustále přetvářel a oslovoval lidi z různých prostředí. Ačkoliv je pozice na hraně nejistá, zároveň také umožňuje svobodu a příležitosti k překračování hranic. Obývá-li Nostradamus naše vnější hradby, pak se jedná o velký, otevřený prostor, ve kterém lidé občas mohou ztratit svou nezávislost a pevnou půdu pod nohama, a někdy zde zkoumají nové oblasti a nacházejí tu soudržnost pro svůj svět.

Nostradamus sídlí na okraji i v jiném ohledu. Historikové zkoumali, jakým způsobem se dostali jedinci jako George Washington nebo Victor Hugo do kolektivní paměti. Předpokladem je, že sociální síly – národní a etnické komunity, náboženské tradice, politické školy – tuto paměť podporují a bez takové podpory daná postava zmizí. Ale žádný režim nebo politická strana, žádné organizované náboženství nebo intelektuální škola si Nostradama nevypůjčily. Žádná učená akademie, žádný panteon, žádné národní svátky tohoto astrologa neberou na vědomí. Žádný světský ani církevní kánon neuznal jeho proroctví hodna toho, aby byla brána v úvahu. Toto je příběh bez kolektivních institucí. Také je to příběh bez morálních poučení nebo hrdinských hodnot, bez legitimity nebo zakladatelských mýtů. Nostredame není Lincoln, slavný vůdce, kterého si každá americká generace přetváří podle svého obrazu. Není to Billy the Kid, historická postava, která zplodila legendu, ačkoliv zůstala spojena s jednou konkrétní érou. Není to ani Robin Hood, vznešený zbojník, který se navzdory svému fiktivnímu původu stal anglosaským hrdinou moderní Británie a poté zaplavil masovou kulturu. Není proto divu, že toho o Nostradamovi vědí Tony Soprano a jeho švagr Bobby tak málo. 14

Přesto Nostradamus přežívá. Tento fenomén nás přenese za hranice konvencí ctností a hrdinství, do paměťových skulin, jak bychom je snad mohli nazvat. Nejsou zde žádní vrátní, jen několik norem a hierarchií, a málo dozoru. To otevírá prostor pro jedince, kteří udržují s kolektivní pamětí jen volný vztah. Nic nehrálo větší roli než zpravodajská a zábavní média. Od renesance po současnost proplouval Nostradamus všemi mediálními vlnami, od almanachů přes noviny a filmy až po internet. Každé médium dodalo Nostradamovu fenoménu publicitu a přetvořilo si ho, zatímco ze světa vytvářelo zároveň více uklidňující i více zastrašující, přístupnější i cizejší místo. Proto je to také příběh o redaktorech, vydavatelích, překladatelích, tlumočnících, komentátorech, imitátorech, falzifikátorech, novinářích a dalších. Tito muži a ženy se proroctví zmocnili, občas se s nimi poprali, a jen vzácně neváhali pozměnit si je tak, jak se jim hodilo. Vzhledem k Nostradamově kontroverzní povaze i mnoho z nich dobrovolně nebo z donucení skončilo na okraji, kde spolu konverzovali napříč staletími a národními hranicemi, všichni jako součást undergroundu a zároveň stále otevřeni širšímu světu. Možná neuspěli v pokusu upevnit Nostredamův obraz a dodat mu úctyhodnost, ale předávali Nostradama ostatním a vnesli ho do mainstreamu. V tomto příběhu nejsou hranice moderního Západu jen hranicemi, jsou také jednou z jeho hnacích sil.

***

Před několika lety se v Nostradamově itineráři objevila další zastávka: 21. prosinec 2012. Proroctví o roce 2012 nyní nabyla různých podob, ale většina komentátorů staví na představě, že mayský posvátný kalendář (o 260 dnech) a sluneční rok (o 365 dnech) se toho osudného dne sejdou. Toto datum bude také znamenat konec dvou velkých cyklů, které začaly 24 000 a 3114 let před naším letopočtem. V posledních letech různá média a komentátoři přidali do této směsice i Nostradama. Někteří teď tvrdí, že podle Mayů a Nostradama bychom o zimním slunovratu měli očekávat kataklyzmatickou událost. Předpovídají změnu zemských magnetických pólů a posun zemské osy, pramen světla vyzařující z černé díry ve středu naší galaxie nebo hvězdné erupce, které naruší naši elektrickou síť. Další mluví o změně cyklu, konci jedné éry, a snad o transformativní změně, která bude součástí přechodu lidské civilizace do tisícileté éry ekologické harmonie. 15

Ať už nastane cokoliv, nezničitelný Nostradamus nám také sděluje něco o naší době. Může mluvit o ztrátě a strachu v době stále se stupňujících hrozeb a katastrof (tak to zatím vypadá). Nebo by to mohlo být o něčem méně nápadném: o silách, které se sejdou tak, jak to nikdo neočekával, o tužbách, které si zdánlivě navzájem odporují, o nových způsobech, jak člověk může vymezovat sám sebe a svůj svět. Uvidíme.

Při pohledu na tento fenomén, který již trvá přes půl tisíciletí, mě přepadá závrať. Jean Cocteau prý vtipkoval, že jediný způsob, jak poznat nějakou zemi, je zůstat v ní buď tři hodiny, nebo třicet let. Já jsem v Nostradamově společnosti strávil mnoho času, ale ani tři desetiletí by pro sledování jeho příběhu nemusely stačit. Nedělejme si žádné iluze o vyčerpávající hloubce, obzvlášť u někoho, jako jsem já, který není ani celoživotním nadšencem, ani badatelem v oblasti astrologie nebo proroctví. Nezasvěcenci mohou přispět novou vnímavostí a klást jiný druh otázek, ale také je čeká prudké stoupání na vysokou horu.

Proto jsem se už na začátku rozhodl obzvlášť věnovat pozornost Francii, zemi, kde Nostradamus poprvé vstoupil na scénu a ve které zůstal nejvditelnější. Mnoho vhledů, které nám Francie poskytuje, má širší dosah. Ale musíme se také dívat za hranice této země, abychom mohli Nostradamův fenomén uchopit v jeho mezinárodním i místním rozměru, abychom pochopili, jak jeho proroctví a jeho obraz kroužily prostorem, a abychom zjistili, jaké konotace – občas podobné, občas ne – se k němu vážou v různých částech světa. To ode mě vyžadovalo dlouhodobější pobyty v Salon-de-Provence i výpravy do Velké Británie, Německa, Itálie, Spojených států a Japonska.

Dalším rozhodnutím, které jsem musel brzy udělat, bylo to, že se zaměřím na slova i na lidi: na Nostredama samotného, na jeho vykladače a vydavatele, odpůrce a muže a ženy, které jeho proroctví po staletí přitahovala. Vzhledem k nedostatku zdrojů je náročné určit, jak se obyčejní lidé vztahovali k psanému slovu. Takzvaní historikové kulturní recepce tak musejí uznat, že mnoho věcí nám zůstane skrytých, ale přesto nesmějí přiznat porážku. Jednou z mých strategií bylo prohledávání archivních katalogů a pátrání po ručně psaných dopisech a denících, které se o Nostradamovi zmiňují (našel jsem jich přes třicet). Také jsem přečetl asi stovku cestovních záznamů z Provence a pozorně jsem sledoval, co návštěvníci napsali poté, kdy navštívili v Salonu Nostredamův náhrobek. Přestože občas opisovali z tištěných průvodců nebo jiných záznamů, vložili ze sebe tito cestovatelé do textů dost na to, abych si o nich mohl utvořit představu. Uprostřed mého výzkumu mi nové elektronické databáze poskytly závěrečnou a nečekanou příležitost. Tyto nástroje vyvolávají složité otázky (jakou váhu mají například zmínky na Google Books?), ale přesto mi ty tři tucty databází, které jsem použil, umožnily nepozorovaně sledovat, jaké mají různí lidé, známí i neznámí, spojení s Nostradamem.

Mým posledním rozhodnutím bylo uspořádat tuto knihu podle událostí a jedinců, kteří představují klíčové stránky nebo body zvratu v našem příběhu. Nejprve přichází renesance s doktorem Nostradamem, tvůrcem horoskopů, básníkem a autorem almanachů, publikovaným prorokem a kontroverzní celebritou. Po jeho úmrtí v roce 1566 vstoupíme do Nostradamova posmrtného života ve společnosti jeho sekretáře a pak budeme přeskakovat od jedné historické události ke druhé. Tím, že budeme sledovat jednoho kováře ze Salonu až na dvůr Ludvíka XIV., pronikneme do raně moderního světa nejistot a politiky, ve kterém se Nostradamovi dařilo. Zdržíme se v Londýně během v elkého požáru v roce 1666 a v Salonu během Velké francouzské revoluce a tak pochopíme, co Nostradamovy verše znamenaly v dobách přírodních a politických krizí. Pak do příběhu vstoupí veřejná zábava. V 19. století se setkáme s novinářem, knězem a autorem brakových románů, kteří Nostradama zhustili do prostoru mezi nízkou, vysokou a masovou kulturou. Během druhé světové války promění totalitní i demokratická propaganda čtyřverší v nástroje masového přesvědčování. A na počátku třetího tisíciletí se nad Západem usadí smutek jako bílý prach, který pokryl 11. září 2001 dolní Manhattan.

Každý z těchto okamžiků je zároveň samostatnou jednotkou, kapitolou ve větším příběhu a odpalovací rampou pro další úvahy. Ačkoliv je tato kniha podpořena značným výzkumem, bylo by nejlepší se na ni dívat jako na křížence historické eseje a mapy málo zcestovalého kraje. Vyklíčila z čiré zvědavosti a doufám, že bude promlouvat ke stejně zaujatým čtenářům – kteří snad budou i pokračovat v prozkoumávání různých stránek tohoto fenoménu do větší hloubky, než je zde možné. Některé otázky jsou opomenuty, některých jsem se jen letmo dotkl. Toto není ani náboženská historie milénismu, ani třeba intelektuální studie času. Neříkám nic o Skandinávii, Jižní Americe nebo o dalších místech, ve kterých si Nostradamus získal pověst. S tím jsem se smířil, ačkoliv když jsem psal, vždy jsem měl nablízku tyto verše od Walta Whitmana: „Ty, silnice, na níž se rozhlížím a vykračuji, věřím, že nejsi všechno, co je zde / Věřím, že je tu mnoho neviděného.“ (přeložil Jiří Kolář)

Když přijde na Nostradama, je toho mnoho, co neznáme. Neznáme okolnosti vzniku jeho slov. Nemůžeme vnímat síly, o které se opírají, ani horizont, ke kterému směřují. Často ani nedokážeme rozpoznat síly, které nás směrem k těm slovům tlačí. V polovině 80. let 20. století jsem se s Nostradamem rozloučil, když jsem z Belgie odjel do venkovského amerického kampusu. Brzy poté pád Berlínské zdi snížil hrozbu jaderné války a utišil obavy. Proč tedy ta proroctví do mého života na krátký, ale intenzivní okamžik vstoupila? A proč mi ta fascinace jimi byla tak nepříjemná, že jsem si ji nechával pro sebe? Když jsem začal tuto knihu psát, takové otázky mi na mysl nepřicházely, nebo alespoň ne vědomě. Zpětně to vypadá podivně, ale historikové se ne vždy zamýšlejí nad tím, proč dělají to, co dělají. Jak řekl jeden učenec, rozmlouvat s mrtvými v archivech může být snazší než nahlížet lidem do duše.

Rozmary života však mohou narušit i ten nejpříjemnější řád. Když jsem psal tuto knihu, mou rodinu zasáhla tragédie, kvůli které jsem začal niterně vnímat ty síly, které si spojujeme s Nostradamem. Zpočátku jsem se zdráhal o tomto tématu v knize mluvit, ale nakonec jsem musel uznat, že ačkoliv byla tato moje zkušenost velmi osobní, stala se součástí širšího příběhu, který jsem se vydal napsat. Už jsem se déle nemohl vyhýbat své vlastní rozpolcenosti. V životě stejně jako v archivech nás mrtví občas dovedou na místa, která bychom si jen těžko dovedli představit.

***

Nostradamova stěžejní kniha Proroctví obsahuje 942 čtyřřádkových básní – čtyřverší. Jsou rozděleny do deseti oddělení zvaných centurie. Na následujících stránkách identifikuji každé čtyřverší podle jeho umístění v jeho původní centurii: 4.50 tedy odkazuje k padesátému čtyřverší z čtvrté centurie.

Citace z Nostradamových Proroctví pocházejí z edice Penguin Classics, editovaného Stéphanem Gersonem a Richardem Sieburthem, přeloženého Richardem Sieburthem, copyright © 2012. Byly použity s dovolením nakladatelství Penguin, oddělením Penguin Group (USA) Inc.

Pokud není uveden opak, veškeré francouzské dokumenty byly přeloženy autorem. Občas jsem modernizoval pravopis textů ze staré angličtiny.16

7) O publikacích o Nostradamovi:Los Angeles Times, 2. srpna 1966.

8) Brownová,Nostradamus Called It!Viz Rachleff,The Occult Conceit, str. 139;Time, 19. června 1972; Jim Tester,A History of Western Astrology(New York: Ballantine, 1989), str. 215; a Minois,Histoire de l’avenir, des prophètes à la prospective, str. 321. Existuje jen málo pozorných studií tohoto jevu. Viz Sobelová,The Resurrection of Nostradamus; Laroche,Prophéties pour temps de crise, Drévillon a Lagrange,Nostradamus, l’éternel retour; a Bellengerová,Nostradamus au fil du temps.

9 ) Walter Benjamin, Das Passagen-Werk (Frankfurt am Main, 1983), str. 575, citováno v Irving Wohlfarth, Et Cetera? The Historian as Chiffonnier , in Beatrice Hanssen, ed., Walter Benjamin and the Arcades Project (New York: Continuum, 2006), str. 13. O opomíjení Nostradama: Graftonův průzkum Starry Messengers , str. 71–72; a Céard, J. A. de Chavigny , str. 427–429. O odkouzlení: Max Weber, Science as a Vocation , in H. H. Gerth a C. Wright Mills, eds., From Max Weber: Essays in Sociology (New York: Oxford University Press, 1946), str. 129–156; a rovněž v nedávných tvrzeních ve Walshamová, The Reformation and „the Disenchantment of the World“ Reassessed ; a Saler, Modernity and Enchantment .

10) Thurston,The War & the Prophets, str. 164–165.

11) Charpak a Broch,Debunked!, str. 3–4.

12) Tony Judt, „Edge People,“The Memory Chalet(New York: Penguin, 2010), str. 201–208.

13) Koyré,From the Closed World to the Infinite Universe.

14) O kolektivní paměti viz Halbwachs,On Collective Memory; a Pierre Nora, ed.,Rethinking France: Les Lieux de mémoire, 4 sv. (Chicago: University of Chicago Press, 1999–2010).

15) Viz například Gary J. McDonald,Prophets of Doom, Huffington Post, 21. února 2001,http://huff.to/m4V594. O Nostradamovi a roku 2012 viz doslov k Smoley,The Essential Nostradamus.

16) Do češtiny byla NostradamovaProroctvípřeložena L. V. Pardubským v roce 1940. V této publikaci však Pardubského překlad použit není, protože překladatel čtyřverší téměř vždy interpretoval v jiném smyslu než v tom, v jakém je vykládá Stèphane Gerson (sám Pardubský v úvodu k Proroctvímuvádí, že „tento český, ale i každý jiný překlad [je] více méně nedokonalý“). V zájmu soudržnosti a smysluplnosti Gersonovy interpretace jsem tedy všechna čtyřverší přeložila nově tak, aby byla více v souladu s jeho výkladem. Další Nostradamovy texty nikdy do češtiny souhrnně přeloženy nebyly, a proto se rovněž jedná o překlady nové (pozn. překl.).

Kapitola 1

Dobrý přítel v renesanční Evropě

Dnes si Nostradama spojujeme s New Yorkem, Paříží a dalšími velkoměsty, jejichž zánik je spojen s jeho jménem. Tehdy v 16. století mu ale lidé psali nebo ho navštěvovali v malém jihofrancouzském městečku jménem Salon de Craux (později přejmenovaném na Salon-de-Provence). Salon leží v srdci větrem ošlehané roviny Crau, která byla tak vyprahlá a pustá, že ji někteří návštěvníci přirovnávali k Sahaře. Díky dobré půdě a výhodné blízkosti obchodních cest přesto vzkvétalo. V létě do Salonu přicházeli biskupové a šlechtici kvůli jeho stínu a vodě, loukám a ovocným stromům. Právě tato lákadla musela učarovat i Michelu de Nostredame, protože se v Salonu usadil po roce cestování Evropou. Bylo to kolem roku 1547. Založil rodinu, otevřel si zde praxi a strávil zde posledních dvacet let svého života. Tehdy se pod své dopisy a publikace podepisoval jako obyvatel „Salonu de Craux ve francouzské Provence“. Francouzští čtenáři ho znali jako Michela de Nostradame, Docteur en médicine, de Salon de Craux en Provence, Italové jako Michele Nostradame, Dottore in Medicina di Salon di Craux in Provenza. Totéž platilo o Anglii a Nizozemí. Nostradamus mohl působit okouzlujícím, čarovným nebo matoucím dojmem, a rozhodně byl nepřehlédnutelný.17

Několik let po 11. září 2001 jsem do Salonu přišel hledat Nostradama i já. Toho léta na Evropu udeřila strašlivá vlna veder – zemřelo sedmdesát tisíc lidí – a Provence umdlévala horkem. Pokud jste v Salonu našli nějaký stín, stejně poskytl jen malou úlevu. Kromě upracovaných číšníků v kavárnách pracovali všichni na poloviční výkon. Ne že by město po zbytek roku nějak překypovalo aktivitou. Krutý pozorovatel by mohl říct, že to horko strnulost Salonu pouze zhoršilo. Protože město nemá průmyslovou základnu ani přírodní památky, které by přitáhly investory a návštěvníky, jedině živé městské tržiště se stalo zastávkou pro turisty směřující na Riviéru. Na výběžku ve středověké čtvrti stojí „unavený“ hrad s vyhlídkou nad kaple a malé domky vyvedené ve smutných pastelových barvách. Ještě o něco dál se na slunci opékají rodinné domky s červenými střešními taškami a jednotvárné bytové jednotky. Přes den nad hlavami obyvatel přelétávají stíhačky z místní letecké základny, ale v noci je všude klid. Stará čtvrť patří jen kočkám a teenagerům.

Ukázalo se, že najít Nostradama je snadné. Z domu, ve kterém žil, je nyní muzeum voskových figurín, které vypráví příběh Nostradamova života a ukazuje jeho představy o vesmíru. Jeho hrobka leží v rohu kostela sv. Vavřince, nedaleko od oltáře. Jeho jméno nesou ulice, bulvár a náměstí. Když jsem se procházel po městě, narazil jsem na jednu velkou fresku, která Nostradama zobrazuje, a také na dvě jeho sochy, jednu z roku 1867 a druhou – abstraktní kovovou skulpturu – z roku 1999. V místním obchodě jsem si koupil víno a bonbóny s Nostradamovým jménem. Moje návštěva města šťastnou náhodou připadla na pětisté výročí astrologova narození. Kancelář pro turisty měla celou výlohu vyplněnou místními událostmi, které se tohoto výročí týkaly. Byla tam výstava, zahrádka plná tradičních bylin a konference o Nostradamovi a jeho době. Je nejasné, zda se někteří účastníci konference zúčastnili městského renesančního plesu, ale tu čtyřdenní historickou fantastickou událost, která proměnila salonskou starou čtvrť na renesanční vesnici, nikdo nemohl přehlédnout. Stovky místních se oblékly jako šlechtici a šlechtičny a řemeslníci a zúčastnily se historického průvodu, který se týkal Michela de Nostredame a nesl také jeho jméno. Později jsem zjistil, že tyto slavnosti přenášely město do minulosti vždy v létě již od roku 1986. Většinou přehrávali jednu z klíčových událostí z historie Salonu: návštěvu francouzského krále Karla IX. a jeho impozantní matky Kateřiny Medicejské v roce 1564.

Ta návštěva se odehrála v době, která byla pro francouzskou korunu dost nejistá. Král sotva dospěl a v královské radě mezi sebou soutěžily jednotlivé frakce. Po celé Francii protestovali buřiči proti daním, vůdci měst okázale dávali najevo svou nezávislost a pamfletisté pokládali základy legitimního odporu. Vypukly hugenotské války a násilí páchané mezi katolíky a protestanty ohrožovalo veřejný pořádek a politickou jednotu. Kateřina udělala to, co v podobné situaci vládci dělali často: začala cestovat. Tato cesta po Francii, která trvala dva roky a byla dlouhá 27 000 mil, byla obrovským podnikem. V královské skupině byly tisíce velvyslanců a rádců, poslů a krejčích, příslušníků Švýcarské gardy a sokolníků. Dále následovaly vozy plné nádobí, potřeb na vaření a tapiserií. Královský dvůr se plahočil venkovem jako pomalá armáda. Byla to namáhavá cesta, ale nový král musel vidět a být viděn.18

Když královská družina dorazila do Provence, Salon ji uvítal dřevěnými podloubími, vůní rozmarýnu a ódami oslavujícími krále. Kateřina se na noc usídlila ve starém hradě a trvala na tom, že se musí setkat s Nostredamem. Tehdy už byl astrolog v Salonu váženým občanem, učencem, ke kterému se měšťané obraceli, pokud chtěli mít věnování na nové kašně nebo pokud potřebovali napsat veřejný chvalozpěv na nějakého významného návštěvníka. Lépe řečeno získal mezinárodní reputaci. Jedenašedesátiletý Nostredame pomalu vystoupal k hradu a opíral se o hůl se stříbrným držadlem. Když dorazil, Kateřina se ho zeptala na osud Francie a svých tří mladých synů: Karla IX., budoucího Jindřicha III. a Hercula. Nostredame ji údajně ujistil, že brzy zavládne mír. Také řekl, že Karel se dožije devadesáti let. „Modlím se k Bohu, aby měl pravdu,“ napsala si Kateřina brzy poté.19 Nemohla si být jistá, ale byla natolik spokojena, že Nostredamovi věnovala tři sta zlatých a později ho jmenovala rádcem a lékařem ve službách krále.

Proč se v Salonu na konci 20. století rozhodli znovu sehrát právě toto setkání – a co to říká o Nostradamovi v naší době –, to je otázka, kterou si necháme na pozdější kapitoly. Nejprve je na řadě královna matka, která považovala za nezbytné se uprostřed občanské války poradit s tímto slavným astrologem. Udělala si na Nostredama čas a na ostatní v Evropě také. Jeden německý student práv prohlásil, že ze všech autorů horoskopů, se kterými se setkal, „žádný nebyl jako Nostradamus, který sám stojí za víc než ti ostatní dohromady“.20 Tyrolský vlastník dolů jménem Hans Rosenberger také Nostredama označil za schopnějšího než ostatní astrology. Stejně jako mnoho jejich současníků byli tito tři lidé přitahováni proroctvími i jejich autorem, jedincem se zvláštní pověstí, jedincem, který přecházel z jednoho oboru do druhého, aby jim dal to, co potřebovali. Nostredame byl nejprve důvěryhodný a teprve později provokativní. To byla první věc, kterou jsem v Salonu zjistil.

***

Když se Nostredame v tomto městě usadil, byl už ve středním věku a v evropských astrologických a politických kruzích byl převážně neznámý. Ale dvě věci hrály v jeho prospěch: jeho pozice renesančního humanisty a jeho lékařské zkušenosti.

Humanismus byl ve Francii na vrcholu. Jako životní postoj k pozemským i nebeským světům a jako způsob bytí ve světě se odrazil v hlavních básnických školách, na dvoře i na Collège de France, kde vzdělaní muži vyučovali řečtinu a hebrejštinu a později práva a matematiku. Humanismus měl mnoho různých podob, ale pokud ho chceme krátce shrnout, musíme začít u znovunavrácení řeckého a římského dědictví a představy jedince jako bytosti z podstaty dobré a svobodné, jedince jako měřítka všech věcí. Jednotlivci mohli dosáhnout svého plného potenciálu a najít štěstí na zemi, nemuseli jen toužit po posmrtném životě, jak tvrdili teologové. Proto humanisté začali být ambiciózní a pyšnili se lidskými úspěchy, ať už materiálními nebo duchovními. Pracující, tvořivý rozum dokázal pochopit běh přírody, utvářet svůj osud i sám sebe. Snaha o vlastní dokonalost s sebou nesla učení, interpretaci, dialog a schopnost dělat kompromisy u precedentů a autorit. To vysvětluje, jaký význam humanisté připisovali vzdělání, neformálním školám a knihovnám, bohatým korespondencím a cestování jako prostředku výměny a osobního růstu.

Humanismus nám poskytuje klíčové pozadí k Nostredamově životopisu. Je ale třeba říct, že o jeho životě se nám zachovalo jen málo hodnověrných zdrojů. Kromě malé sbírky dopisů máme jeho dvě předmluvy k Proroctvím, jeho závěť a několik zpráv od jeho současníků, včetně jeho nejstaršího syna Césara. Ale o moc víc toho není. Legenda o Nostradamovi se tak rozrostla, že je pro jeho životopisce obtížné rozpoznat pravdu od smyšlenek. Víme ale, že Nostredame se narodil v roce 1503 do vzdělané a poměrně zámožné rodiny z malého městečka jménem Saint-Rémy-de-Provence poblíž Salonu. Dnes přijíždějí turisté do této staré římské kolonie kvůli jejím antickým ruinám a smyslné krajině, kterou Van Gogh učinil nesmrtelnou o pár set let později. Tehdy v 16. století bylo město známé pro své květiny, zeleninu a olivový olej.21

V obou větvích rodiny byli doktoři a kupci. Většina Nostredamových příbuzných, nebo alespoň těch mužských, uměla číst a psát. Jeho příbuzní z otcovy strany byli židovští konvertité, snad španělského původu, ačkoliv to nevíme jistě. Jeho praděd, obchodník s obilím a lichvář z Avignonu, přešel na křesťanství někdy kolem roku 1453. Jeho syn, který byl v té době ještě nezletilý, následoval jeho vzoru o několik let později a změnil si jméno z původního Guy Gassonet na Pierre de Nostredame (nebo Notre-Dame). Guyova žena se nechtěla vzdát své víry, takže se pár rozešel. Poté se Pierre oženil s Blanche de Sainte-Marie, která s největší pravděpodobností také pocházela z rodiny konvertitů. Výrazně křesťanská jména jako Notre-Dame a Sainte-Marie byla výborným způsobem, jak mohl člověk veřejně ukázat svou novou víru. Jméno Nostredame mohlo být inspirováno místní ulicí, kaplí nebo farností, ve které byl Pierre pokřtěn. Židé už žili v Provence téměř tisíc let, ale stále museli čelit projevům nepřátelství. Protižidovské nepokoje už byly tehdy vzácností, ale předpisy Židům nařizovaly nosit identifikační značky, zatímco královské výnosy jim přikazovaly buď konvertovat, nebo opustit kraj. Kdykoliv udeřila nějaká epidemie, obvinil někdo Židy z jejího šíření. Snadný život neměli ani konvertité, protože byli podezříváni z účasti na tajných kultech. Například v roce 1512 dal král Ludvík XII. vymáhat daň, která se týkala jen provensálských konvertitů. Navzdory tomu mnoho z nich udržovalo profesionální nebo společenské vztahy s nežidy a dokázalo si vybojovat místo v tomto křesťanském světě. 22

Jeden ze synů Pierra a Blanche, Jaume, začal kariéru jako drobný obchodník a písař a zakončil ji jako notář a příležitostný lichvář. Kolem roku 1500 opustil Avignon (papežské město) a odešel do Saint-Rémy. Dopis, ve kterém je mu uděleno občanství, byl podepsán králem Františkem I. a potvrdil jeho začlenění do Francie. Pak si pak vzal jistou Reynière de Saint-Rémy, která údajně přinesla do manželství pěkné věno včetně domu, polností a sadu. Měli devět dětí. O jediné dceři toho víme málo, ale chlapcům se dařilo dobře. Ze dvou se stali kupci a statkáři, jeden byl prokurátor a básník, další sloužil jako městský radní. A ten pátý – Michel – si vybral medicínu, povolání, které přitahovalo vzdělané mladé muže s jistými prostředky, často syny nebo vnuky doktorů.23

Mnohokrát opakovaný příběh vypráví o tom, že Michelův praděd z matčiny strany, sám také doktor, si všiml chlapcovy inteligence a zasvětil ho do medicíny a astrologie. Ať už je to pravda nebo ne, dospívající Nostredame odešel z domova do Avignonu, aby se věnoval klasickému studiu sahajícímu od gramatiky, rétoriky a logiky po aritmetiku, geometrii, hudbu a astronomii. Poté cestoval šedesát mil na jihozápad a studoval medicínu na univerzitě v Montpellieru, jedné z nejprestižnějších ve Francii. Ale knižní, teoretický, na přednáškách založený přístup univerzity mu příliš nevyhovoval a Nostredame neváhal říkat své názory nahlas. Raději sbíral léčivé byliny a připravoval prášky a odvary. Nic z toho se příliš nelíbilo univerzitnímu děkanovi, který ho vyloučil z cechu kvůli provozování lékárnické praxe a za odmlouvání učitelům. Lékárnictví bylo chápáno jako nižší umění než medicína, odmlouvání bylo zakázáno. Nostredame tudíž strávil většinu 20. let 16. století cestováním po jižní Francii, přičemž medicínu studoval po svém. Na konci desetiletí se vrátil do Montpellieru. Je nejasné, co se tam událo, ale záznamy univerzity uvádějí, že mistr Michelet de Nostre-Dame zaplatil své dluhy a v roce 1529 se připojil do studentského cechu. V té době pravděpodobně získal titul lékaře.24

Když Nostradamovi táhlo ke třicítce, mohl se již odvolávat na hluboké humanistické učení i na lékařský výcvik a prestiž. Vybudoval si velkou knihovnu a své dopisy zpestřoval odkazy na Lucilia a další klasické autory. Kromě francouzštiny ovládal latinu, řečtinu, italštinu, hebrejštinu, španělštinu a snad i arabštinu. Hodně četl – poezii, astrologii, historii – a pracoval na francouzském překladu řeckého lékaře Galéna, protože na takových literárních počinech si renesanční spisovatelé vybudovávali svou prestiž. Později ve svém životě upozorňoval na význam sebeporozumění a kritizoval lidi, kteří neměli znalosti nebo touhu po nich. Podle jeho názoru to bylo „hrozné zlo, ať se projevovalo u člověka jakéhokoliv postavení“.25 Co se týče lékařů, kteří diagnostikovali choroby a předepisovali léčbu, vyskytovali se v renesanční Evropě jen zřídka. Jen málo lidí si mohlo dovolit jejich služby, ještě méně lidí si navyklo o ně žádat. Artritida nebo žlučové kameny byly považovány za nevyhnutelné. Přesto počet lékařů rostl a rostl i jejich význam jako lékařů-praktiků, přírodopisců, moudrých mužů a někdy i komunitních vůdců.

Nostradamus tudíž prožil formativní období svého života na hranicích několika světů. Byl to Francouz z Provence, narozen v provincii, která se teprve nedávno stala součástí francouzského království. Byl to zapálený katolík z rodiny nedávno konvertovaných Židů. Jeho rodina průměrných obchodníků měla blízko k místní elitě, ale ne natolik blízko, aby patřila na vrchol společenského žebříčku. Jako humanista se učil na prestižní univerzitě, ale udržoval si odstup od převládajícího způsobu studia medicíny. A jako lékař neustále cestoval, hledal nové zkušenosti a setkání. Nostredame byl už od počátku bytostí z mezisvěta, přítomný v mnoha oblastech, v kontaktu s různými podobami vědění, pohyboval se mezi městy, provinciemi a sociálními skupinami.

***

Jakmile vystudoval lékařství, začal Nostredame znovu cestovat. Pro mladé doktory bylo běžné následovat Hipokratovy rady a několik let cestovat, než se někde usadili, obvykle ve svém rodném městě. Takové cesty poskytovaly praktické zkušenosti, přístup k předním profesorům a cenné kontakty. Ale i pro ty nejodhodlanější cestovatele byly zároveň i zkouškou. Lidi i koně se pohybovali jen pomalu po krajině, která byla stále zpola divoká, s hustými lesy, odpudivými močály a vyprahlými pláněmi na jihu. Cesty, pokud nějaké byly, byly úzké a špatně udržované. Lijáky po sobě zanechávaly zablácenou zemi. Období zimy přinášelo ledové kry dost silné na to, aby utrhly mosty. Města vybírala mýtné a v noci zavírala své brány, takže cestovatelé vně zdí museli sami zahánět zloděje, zimu a občas i divokou zvěř. A místní hostince by působily lépe, kdyby v nich hosté nemuseli sdílet lože s cizinci pochybných mravů.26

Nostredame se ukázal být odolnější než většina ostatních. Cesta ho očividně lákala natolik, že žil jako cestující lékař déle než deset let. V polovině 30. let 16. století cestoval po jihozápadní Francii. Ve městě Agen se spřátelil s Juliem Caesarem Scaligerim, slavným doktorem, básníkem a filologem, který byl známý jako bezedný zdroj učenosti. Později byl Nostredame spatřen v Bordeaux a Béziers, snad v Carcassonne, Marseille a také v severní Itálii: v Turíně, Janově a v Benátkách. V každém městě se setkával s lékaři a lékárníky, astrology a městskými rádci – muži, kteří tohoto zvědavého a podnikavého lékaře učili, sami se učili od něj a komunikovali spolu.27

Cestovatelé byli vystaveni další hrozbě: moru. Tehdy propukal stále znovu a znovu, ve městech se kvůli větší hustotě obyvatel šířil rychleji než na venkově. Jen samotná Provence utrpěla mezi lety 1451 a 1550 čtyřiceti třemi roky nákazy. Chorobu nosili tuláci a tlupy nemytých, zavšivených vojáků, které se potulovaly po světě. Míra úmrtnosti byla nižší než v dobách velkého moru ve 14. století, ale nemoc stále vyvolávala paniku svou kradmostí a hrozivými příznaky. Někteří lidé se dokonce báli jen vyslovit její jméno. Nemoc byla dlouho vysvětlována jako boží trest za lidské hříchy, takže mnoho komunit organizovalo procesí a skládalo společné sliby. Někteří vykládali mor také z pohledu medicíny. Po vzoru Galéna většina lékařů věřila, že zdraví lidského těla se odvíjelo od křehké rovnováhy čtyř tekutin – krve, hlenu, žluté a černé žluči. Vážný nadbytek některé z tekutin – způsobený například jedovatými výpary moru – vedl k nemoci. Přelidněnost, otevřené stoky, stojatá voda a mělké hroby tudíž představovaly zdravotní riziko. Provensálská města začala uzavírat jednotlivé čtvrtě, zakládat špitály a dezinfekční místa, a snažila se držet si cizince od těla. Také byli najímáni cizí lékaři, ačkoliv ne vždy proto, aby léčili pacienty, protože pouštění žilou a projímadla měly jen malý účinek. Lékaři rovněž zasedali ve zdravotních radách, které navrhovaly hygienická opatření a dohlížely na paliativní péči.28

Nostredame se na začátku let svých cest s morem setkal a údajně nabídl své služby několika městům. V roce 1546 se k němu s žádostí o pomoc obrátilo Aix-en-Provence. Nostredame nám zanechal živý popis nákazy. Rodiče opouštěli své děti. Blouznící obyvatelé skákali ze zdí. Hřbitovy byly přeplněné. Přestože si Nostredame dobře uvědomoval dopad nákazy na společnost, jeho letáky postrádaly hloubavé teologické úvahy nebo lékařské analýzy, jaké můžeme najít například v díle jeho současníka Clauda Fabriho Paradoxy léčby moru. Podnítily ale náboženská, astrologická a lékařská vysvětlení a životosprávná opatření. Podle jeho názoru byl mor následkem božského trestu za „hříchy a zlo“ stejně jako následkem změn v postavení hvězdných těles, které přitahovaly do těla zhoubný jed.29 Stejně jako švýcarský lékař Paracelsus i Nostredame věřil, že morální nedostatky, melancholie a jakékoliv výstřelky oslabovaly obranyschopnost těla vůči jedům ve vzduchu. Léčba, kterou předepisoval, zahrnovala duchovní očistu (nebo pokání), ochranné prostředky a zdravý životní styl. Podporoval obyvatele v konání dobrých skutků, cvičení, střídmém jídle a v dlouhém nočním spánku. Aby se ochránili před nakaženým vzduchem, měli si pokrýt ústa a nos práškem, který vynalezl. Zatímco někteří používali česnek nebo kozí moč, Nostredame rozemlel zelený cypřiš, rudé růže, hřebíček a další rostliny a ve stínu z této hmoty sušil placičky.

Ačkoliv Nostredamův prášek možná fungoval, neexistuje žádný důkaz, že by někoho skutečně před morem ochránil. Jeho hlavním přínosem snad bylo prosazení veřejných hygienických opatření, přestože i zde nám chybějí nezvratné důkazy. Důležité je, že místní obyvatelé věřili, že jim tento nadšený lékař pomáhal a riskoval svůj život pro cizí osoby. Koneckonců lékaři se sami mohli morem nakazit nebo mohli být obviněni, že ho šíří. Mnoho jich proto uprchlo, buď aby se zachránili, nebo proto, že pochybovali, že by mohli nějak pomoci. Zbabělost i neschopnost mohly postavení lékaře hodně uškodit. Ale Nostredame neutekl. Jeho chování během morových let mu v celém kraji vyneslo pověst člověka důvtipného, odvážného a oddaného veřejnému blahu.30

Jeden jeho životopisec naznačuje, že mladý Nostredame se naučil pečovat o ostatní, když sledoval svého otce, jak pomáhá ve své notářské praxi lidem při jejich cestě životem. Je to možné, ačkoliv jeho život změnila jiná událost: smrt jeho první ženy a dvou dětí na konci 30. let 16. století, zřejmě na následky moru. Ztráta dítěte byla tehdy zcela běžná – tak běžná, že někteří historikové tvrdí, že se rodiče odmítali k dětem citově poutat, aby se ochránili. Předpokládá se, že proto truchlili méně, než truchlíme v západním světě dnes. S tím jsem si lámal hlavu. Lidé i společnost jistě přišli na způsob, jak žít se ztrátami, které by nám v našem světě připadaly neunesitelné. Ale stačí nám překročit kanál La Manche a vidět, jak svého mladého syna oplakává Ben Johnson nebo Shakespeare, a pochopíme, že situace byla mnohem složitější. Johnson složil o svém synovi trýznivou báseň. „Mým hříchem bylo to, že jsem v tebe příliš doufal, milovaný chlapče,“ napsal. „Na sedm let jsi mi byl propůjčen.“ Shakespeare zakomponoval do Krále Jana, první hry, kterou napsal po smrti svého syna v roce 1596, truchlící matku. „Žal plní místo vzdáleného dítka: on v lůžku jeho leží, se mnou se prochází sem tam“ (Přel. Fr. Doucha, 1866). Cesty truchlení jsou příliš osobní na to, aby se daly nějak zobecnit, a nezachovaly se nám žádné zdroje o tom, jaký dopad měla smrt jeho rodiny na Nostradama. Určitě se však jako morový doktor setkával s lidským utrpením zblízka. A i on sám žil, spal a putoval sem a tam s žalem v srdci.31

Tato zkušenost neučinila z Nostredama ideál laskavosti a altruismu. V některých dopisech vyznívá jako člověk přísný, nedůtklivý, strohý, a dokonce jízlivý. V jiných ale působí dojmem skromným, šlechetným a pozorným. „Až obdržíte můj dopis,“ napsal studentovi práv jménem Lorenz Tubbe v roce 1561, „prosím Vás, abyste mě nenechal na svou odpověď čekat dlouho. Víte, že mi nic není příjemnější než možnost vychutnávat si vaši výmluvnost i vaši moudrost.“32 Jeho současník, který Nostredama dobře znal na sklonku jeho života, tvrdí, že za jeho bystrými úvahami a přísným zjevem spatřoval velkou lidskost. Zpětný rozbor osobnosti je nebezpečnou hrou, ale snad se můžeme domnívat, že muž, který cestoval napříč provinciemi a společenskými hranicemi, se naučil být vnímavý k utrpení ostatních a k nejistotám běžného života. Krizím se vyhýbat nedokázal.

***

Nostredame strávil v Aix-en-Provence několik měsíců. Díky svým lékařským a společenským schopnostem si vysloužil obdiv místních obyvatel a vděk městských vůdců. O pomoc ho pak požádal Lyon, který brzy následoval Salon. Právě zde se vážený lékař dostal do stínu slavného astrologa, zde uvolnil Nostredame místo Nostradamovi a z poměrně neznámého muže se stal mezinárodní fenomén.

V Salonu se Nostredame oženil s místní vdovou Anne Ponsarde Gemelleovou, která zdědila slušný obnos peněz. Manželé si koupili hezký domek poblíž mlýna, ve vzkvétající čtvrti, kde žili přední salonští kupci. Nostredame pokračoval v cestování, ale kolem roku 1550 jeho touha po cestování poklesla. Blížil se k padesátce a nejspíš už ho ty cesty unavovaly a začalo ho lákat kouzlo usedlého života. Snad měl nějaké nesplněné touhy, které vyžadovaly soustředěnou práci ve studovně. Možná také hledal způsob, jak uživit svou novou rodinu (Anne mezi lety 1551 a 1561 porodila šest dětí). Nostredame stále pracoval jako lékař, ale lékaři v malých městech to neměli snadné. Základna potenciálních klientů byla malá, schůzek poskrovnu a s konkurencí chirurgů-lazebníků se mnozí z nich jen stěží dokázali uživit. Nostredame se proto brzy obrátil k jiným oblastem působnosti. 33

Začal tím, že vstoupil na trh se svými lékařskými zkušenostmi v traktátu, který poskytoval různé recepty na zdravý život. Na jaře by si lidé měli pouštět žilou, zvracet a provádět očistu těla. V zimě by měli jíst maso a vyhýbat se koupelím a lenosti. Nostredame, který se též pokládal za lékárníka a pokračoval v experimentování s rostlinami, nyní také psal složité recepty na posilující džemy a kosmetické přípravky. Jeho čtenáři se naučili, jak připravit pastu na bělení zubů nebo barvení vlasů z nasekaných citronů nebo kostí sépií. Jeho nápoj lásky byl prý tak silný, tvrdil čtenářům, že kápnutí několika kapek do ženiných úst v ní probudí prudkou vášeň. Přestože toho Nostredame o alchymii mnoho nenapsal, jeho traktáty prozrazují, že měl kladný postoj k alchymickému kombinování minerálů a kovů. Nejsložitější ale pro něj bylo to, aby si dokázal udržet lékařskou reputaci a zároveň vyzrazovat tajemství, která chtěli ostatní lékaři udržet uvnitř cechů. Jako učený muž četl klasiky a při hledání rostlin a léčiv procestoval velké dálky. Přesto psal květnatou, snadno přístupnou francouzštinou, která dávala nezkušenému čtenáři naději, že může získat stejné dovednosti, které ostatní získávali mnohaletou praxí. Na jednom místě v knize Nostredame vysvětloval, že jeho kniha je užitečná, ale ne zázračná. „Neočekávejte, že získáte zpět ztracené mládí!“ řekl. Učený lékař, který mluvil jazykem pravdy, otevřel brány svého řemesla laickému publiku.34

Nostredame vstoupil i na druhý trh na vzestupu, na trh s astrologickými znalostmi. Přírodní astrologie chápala lidské bytosti jako mikrokosmy neboli miniaturní verze vesmíru. Nebeská tělesa ovládala různé části lidského těla a představovala různé povahové rysy. Například slunce odpovídalo hlavě a představovalo ctižádost. Nebeská tělesa mohla působit pozitivně (Venuše a Měsíc), mohla být škodlivá (Mars a Saturn) nebo zůstat neutrální (Jupiter, Merkur, Slunce). Astrologové proto vytvářeli horoskopy nebo komentáře nativních horoskopů, aby pochopili přednosti a slabiny svých zákazníků a identifikovali vlivy, které působily na jejich osud. Byl to proces o dvou krocích. Nejprve astrologové zmapovali postavení nebeských těles v době a místě zákazníkova narození a vypočítali jeho vzájemné úhlové vztahy. Nebe bylo rozděleno do dvanácti domů, pojmenovaných podle znamení zvířetníků, a každý byl spojován s určitou konkrétní oblastí, například s bohatstvím nebo přátelstvím. Těleso v prvním domě, ascendent, vtisklo člověku temperament a osud. Astrologové používali astroláby k vypočítání těchto nebeských těles a pomáhali si tabulkami měsíčních fází (známými jako efemeridy). Druhý krok, interpretace, vyžadoval méně nástrojů, ale neméně dovedností. 35

Astrologie byla součástí lékařských školních osnov už od středověku, ale novoplatónismus její význam ještě umocnil. Předpokládal totiž, že božská duše prostupovala všemi úrovněmi nebeského i pozemského života, od vesmírného záření k okultním sympatiím. Jelikož stál člověk uprostřed vesmíru, mohl pozorovat jeho harmonii, odhalovat jeho tajemství, ovládnout přírodu a částečně řídit svůj osud. Toho se dalo dosáhnout právě například astrologií. Ale vztah makrokosmu a mikrokosmu byl plný nejistot a prostupoval proto i samotné řemeslo astrologie. Byla astrologie božskou rukou vedená interpretace varování ukrytých v dění na obloze? Nebo to byla jedna z podob vědění zakořeněných v přírodních vědách? Mohla viditelná shromáždění dvou nebo více planet na daném místě (zvaná konjunkce) soustřeďovat energii a vysvětlovat dějiny vesmíru? Nebo taková vysvětlení zmenšovala význam božské prozřetelnosti?

Navzdory takovým debatám si astrologie udržovala své postavení. Nespočet Evropanů, včetně humanistů, ji používal k pochopení svého světa a ke zmírnění jeho nepředvídatelnosti. Přední astrologické školy byly ve městech jako Beauvais a Wittenberg. Samotná Paříž poskytovala útočiště více než třiceti tisícům astrologů. Avignonský arcibiskup měl ve své knihovně vedle knih o teologii a právu uchovány astrologické traktáty. Poptávka po horoskopech závratně stoupala. Astrolog nebyl ani jasnovidec ani prorok, byl to učený vědec s širokým přehledem a budil důvěru. Mohl získat velmi význačné postavení.36

Kolem roku 1550 se už Nostredame považoval za astrofila – milovníka hvězd – a tuto nadřazenou vědu oslavoval. Pravil, že není nic krásnějšího než podrobné zkoumání nebes a hledání tajemství vesmíru a jeho budoucnosti. Nostredame údajně toto podrobné zkoumání prováděl z observatoře na horním podlaží svého domu. Jako lékař říkal svým pacientům, že ve svých diagnózách kombinuje medicínu, chirurgii a horoskopy. V tehdejší době se už medicína začala od astrologie oddělovat. Někteří lidé astrální determinismus odmítali a na Nostredamovy metody se proto mohli dívat s nedůvěrou. Nostredame však nebyl žádný pomatenec. Mnoho lékařů i nadále bralo astrologii v úvahu při předepisování léčby nebo při rozhodování termínů lékařských zásahů. Není jasné, zda Nostredame viděl astrologii jako součást medicíny, nebo jestli spíše věřil, že medicína byla jen podporou astrologické praxe, která identifikovala původ nemocí a posuzovala, zda pacienti mluvili pravdu. V každém případě jeho použití astrologie v medicíně pravděpodobně mnoho pacientů nepřekvapilo. 37

Nostradamovy horoskopy zahrnovaly mnoho dalších zájmů kromě zdraví. Někteří jeho zákazníci chtěli znát osud nějakého obchodního podniku nebo chtěli třeba vědět, jaké povolání by bylo nejvhodnější pro jejich syna. Jiní se ptali, kdy se mají vydat na cestu nebo zahájit nové podnikání. Další hledali náhled, který jim nemohl poskytnout nikdo jiný než jasnovidec, například jméno osoby, která ukradla nějaký předmět z místního kostela, nebo v soukromější oblasti hledali vysvětlení svých nenadálých tužeb. Jistý kapitán se ptal na své budoucí vojenské úspěchy, italský hodnostář přicestoval do Salonu, aby se zeptal na budoucí spiknutí proti florentskému vévodovi. Zákazníci se také zajímali o širší politické události, ať už to byl dopad nadcházejícího zatmění slunce nebo osud Francie v hrozících válkách. Rosenberger, majitel dolu a jeden z Nostredamových nejvěrnějších zákazníků, požadoval detaily neštěstí, která hrozila „naší nešťastné Evropě“.38

Nostredame na takové otázky odpovídal, protože kromě studia planetárních vlivů praktikoval i predikční astrologii, umění předpovídání válek nebo epidemií na základě rozložení planet. Tato technika stavěla na cyklickém chápání času a na přesvědčení, že hvězdné konjunkce jako zatmění či komety ovlivňují dění na Zemi. Když astrolog identifikoval nějakou událost v minulosti, mohl určit její zeměpisnou délku a šířku, dominující konjunkci a její pozici na nebeské klenbě. Pak vypočítal možný opětovný výskyt dané konjunkce a tím i podobných událostí. Menší konjunkce se vracely vždy po 20 letech, velké po 240 letech, mimořádné po 960 letech. Ty nejméně časté byly zároveň i nejničivější. Proto Nostredamus spojil konjunkci Saturnu a Jupiteru v domě Raka s náboženskými sváry. Ať už se tyto propočty plnily nebo ne, Nostredamův dvojitý status odvážného lékaře a zkušeného astrologa z něj udělaly legitimního rádce. Jistě existovali i pochybovači, ale Nostredame zajistil, aby byl všemi viděn jako učený humanista. Sem tam utrousil jméno antického božstva nebo filosofa, odkazoval na mytologii a historii, a do svých publikací sypal cizí slova jako rozinky na bochník chleba.39

***

Nostredamova praxe stále nabývala na úspěšnosti. Někteří zákazníci ho navštěvovali osobně, zatímco pro jiné doručovali zprávy i platby poslové. Mezi zákazníky byli obchodníci z Lyonu a patriciové z Augšpurku, soudce ze Salonu, biskup z Apt a syn rádce německého prince. Na cestě do Marseille se u Nostredama stavovali preláti. Žádosti k němu přicházely tak rychle, že měl Nostredame problémy stačit na ně odpovídat. Je to zřejmé z dopisů, které znějí věrohodně, i když také sloužily k pozvednutí jeho honoráře. Říkal klientům, že dokončil své horoskopy po „mnoha probdělých nocích“, „za cenu dlouhých dnů a nezměrné práce, odpovídající důležitosti daného předmětu“. 40 Jeho práce byla skutečně namáhavá. Nostredame vypočítal polohu ascendentu a efemerid za pomoci astrologického náčiní, ručně vypisoval horoskopy, které pak sekretář přepsal, a pak je ukazoval nebo posílal svým zákazníkům. Občas poskytoval více nativních horoskopů, každý podle jiné metody: indické, babylonské, a ještě třetí, zásadní metody, kterou nikdy nepopsal. Někdy přidal detaily získané z portrétů či medailonů poskytnutých zákazníky. Když byl Nostredame hotový, shrnul své závěry v dopisu, zapečetil ho voskem a podél hrany dopisu se podepsal. Opatrnosti není nikdy nazbyt.

Ne všechno vždy probíhalo hladce. Občas Nostredame použil několik astrologických tabulek najednou, některé výpočty uspěchal a udělal chyby v načrtnutí domů nebo určení ascendentů. Vzpíral se, když po něm němečtí zákazníci žádali horoskopy v latině místo ve francouzštině, které nerozuměli. Možná se Nostredamovi nelíbilo, když mu někdo rozkazoval, možná jeho latina nebyla tak dobrá, jak tvrdil. Někteří zákazníci si stěžovali na dopisy, které zůstaly nezodpovězeny, nebo odpověď přišla se zpožděním. Jeden obyvatel Padovy se v dopisech opakovaně tázal, u kterého měsíce je jeho dvacátý třetí den nebezpečný. Ačkoliv byl Nostredame nesystematický a zapomnětlivý, přesto si udržel své kouzlo autora horoskopů až do konce svých dní. Stále přicházeli noví zákazníci a mnoho starých, i těch, kteří si stěžovali, mu zůstávalo věrných. Majitel dolu Rosenberger Nostredamovi napsal, že se radil s vícero astrology – což bylo tehdy běžné – ale že jen Nostredamovy horoskopy se ukázaly být spolehlivé. „Očekávám [je] s velkou netrpělivostí. Jsem dychtivý po tom si je přečíst … abych se dozvěděl, co mě v budoucnu čeká.“41

Jak se tedy Nostredamovi dařilo uspokojovat lidi, jako byl Rosenberger? Autorita, kterou odvozoval ze svých almanachů (o nichž si více řekneme později), vedla zákazníky k tomu, že zlehčovali nebo tolerovali jeho omyly. Byla to jen malá cena za možnost jednat s velikánem. Rosenbergerova osobní známost s Nostredamem potvrdila, že jeho osobní astrolog neměl sobě rovného. Vždyť tolik z Nostredamových horoskopů se vyplnilo: vyhoření dolu, objevení nového ložiska mědi, nástup problémů s otroky. Velmi působivá byla i Nostredamova velká přesvědčivost, snad dokonce vášeň. Očividně bral svou práci velmi vážně. Poskytoval dlouhé horoskopy (jeden z nich obsahoval 42 kapitol) a na žádosti odpovídal vytříbeně a zdvořile. Ve svých dopisech Danielu Rechlingerovi vychvaloval oddanost a počestnost tohoto vídeňského dvořana, jeho silnou duši a vznešené srdce. Když se jistý zákazník netrpělivě ptal na svůj horoskop, Nostredame ho přísně požádal, aby ho nerušil, dokud ho nedokončí. Ale v posledních slovech dopisu byl už milejší: „Vaše hodnota se v budoucnu zvýší: vaše srdce je v dobrém stavu, ačkoliv si toho nejste sám vědom.“42

Díky Nostredamovým dopisům můžeme sledovat, jak tento astrolog navazoval vztahy se svými zákazníky. Bije v nich do očí jeho psychologický důvtip. Základním kamenem jeho metody bylo zakončovat dopisy povzbuzujícím tónem: „Hvězdy vám slibují velké věci.“43 Zdá se, že Nostredame chápal, co jeho zákazníci potřebovali nebo chtěli, a většinou jim to poskytl. To, co potřebovali a chtěli, nebyla řada příznivých předpovědí. Očekávali pravdu – celou, tu dobrou i zlou – a dostatečné varování, aby se dal vytyčit nejvhodnější postup jednání. Jeden francouzský lékař Nostredama požádal, aby mu řekl vše pro to, aby mohl „mít užitek z toho, co je dobré, a čelit nepřízni osudu s odvahou“. Jako ostatní zákazníci i on respektoval osud, ale také věřil, že lidé mohou alespoň ty nejhorší rány odrazit, pokud jsou varováni. Když Nostredama jeho propočty přivedly k temným záměrům, nezatajoval je, pouze je zaobalil do utěšujících slov a vždy připojil nějaký důvod k naději. Horoskop, který poslal princi Rudolfovi, synovi císaře Svaté říše římské Maxmiliána II., mluvil o nepřátelích, nemocích, exilu a zajetí v cizině, ale také o radostech, dědictví, moci a autoritě. Také toto od svého osobního astrologa jeho současníci očekávali – někoho, kdo by dnes byl rodinným doktorem, finančním poradcem a terapeutem v jednom.

Nostredame poskytoval rovněž cestu ke spokojenému životu. Jeho rady byly prosté a stálé: tvrdě pracovat, pomáhat si ke štěstí sám, připravovat se na hrbolatou cestu životem a nesejít z ní, když udeří neštěstí. „Snaha je pravým kořením všeho lidského,“ napsal Nostredame Rosenbergerovi.44 „Každé potěšení a každá radost jsou vždy doprovázeny trochou smutku. Ale ten smutek se ukáže jako prospěšný.“ Když se zdálo, že se Rosenbergerovy stříbrné doly vyčerpaly, Nostredame mu doporučoval trpělivost a vytrvalost. Také svému zákazníkovi radil žít zdravým životem: „Starejte se o své zdraví. Odevzdejte se zábavě, veselí a radosti. Vyhýbejte se hádkám, neshodám a trápení.“ A s mírou pijte dobré víno. Na takové filosofii života nebylo nic dogmatického nebo předsudečného, dala se aplikovat na vše. Nostredame opatrně poskytoval rady, kterým byli jeho zákazníci otevřeni. „Budu se i nadále vytrvale snažit,“ slíbil Rosenberger Nostredamovi. „Nenechám se srazit těmi neštěstími, která se proti mně, jak se zdá, spojila.“ Nostredame jako lékař, léčitel myslí a těl nikdy nebyl od autora horoskopů příliš daleko.

Nostredame fungoval i jako přítel. Při četbě jeho dopisů si nemůžeme nevšimnout opakovaných odkazů k lásce a přátelství. Jeden biskup požádal Nostredama, aby v jeho zájmu prozkoumal hvězdy, jestli k němu cítí lásku. Další zákazník napsal z Itálie, aby jako důkaz lásky obdržel horoskop. Student práv Tubbe ve svých dopisech tkal složitou síť přátelství a doprošoval se přízně svého milovaného Nostredama. „Jsem jedním z vašich skutečných přátel,“45 řekl – a také podle toho jednal. Tubbe se svému astrologovi otevřel, diskutoval s ním o jeho cestách, názorech na současné události a odhalil mu svou životní touhu po cti a slávě. Také nabízel, že Nostredama doporučí novým zákazníkům. Takoví lidí hledali u Nostredama lásku a přátelství a on očividně potřeboval totéž.

I zde poskytoval humanismus důležité pozadí. Humanisté inspirovaní Aristotelem, Ciceronem a evangelickým pojetím lásky viděli v přátelství společenské pojítko lidské komunity. Přátelství bylo čestné pouto rovnosti a vzájemnosti mezi rozumnými a mravnými muži, muži podobného postavení, kteří sdíleli podobné zájmy nebo profesionální cíle. Také představovalo vyšší formu lásky, která na zemi odpovídala duchovnímu vztahu mezi Bohem a jeho věrnými. Ať už byli přátelé pouhými spojenci a společníky, nebo k sobě chovali hlubší city, jeden druhého pozvedávali na vyšší úroveň, navzájem se chránili a opatrovali. Tyto vzájemné povinnosti ovládaly společenskou výměnu, pozvedávaly kariéry a stvrzovaly spojenectví v soukromém i veřejném životě. Zatímco napětí mezi protestanty a katolíky vzrůstalo na intenzitě a vztahy se rozpadaly, dokonce i v rámci rodin a obchodních partnerství, skuteční přátelé byli stále více nepostradatelní.46

Ačkoliv i Nostredame měl občas nějaké roztržky, jeho známí mluvili o jeho dobré víře a štědrosti, o tom, jak lidem, které sotva znal, poskytoval rady nebo je uváděl do společnosti. Dožadoval se zpráv o zdraví svých zákazníků, a když jim hrozilo neštěstí, vyjadřoval jim srdečnou lítost. „Soucítil jsem, a ve svém srdci stále hluboce soucítím,“ napsal Tubbemu^47, „s neštěstími, která padla na našeho přítele, Hanse Rosenbergera“. Také svým zákazníkům říkal, jak moc pro něj jejich dopisy znamenaly a zpravoval je o novinkách ve svém vlastním životě. Občas s nimi sdílel své „nejhlubší myšlenky“, včetně strachu, že jeho proroctví by jednoho dne mohla být zbytečná. Nostredame se otevíral stejnou měrou svým zákazníkům jako čtenářům svých receptů na džemy a kosmetiku. Říkal jim, že jeho horoskopy vycházejí z jeho srdce stejně jako z jeho mysli, a ukazoval jim, že nadaný astrolog může být soucitný a věrný. Ale nešlo jen o city. Nostredame svým přátelům posílal informace a nápady, které měly vliv na jejich práci či kariéru. Na oplátku se mu dostávalo lásky, úcty, výhod, darů a pozvání. Tyto vztahy fungovaly na základě protislužby. Když avignonský právník požádal svého „váženého přítele“ v roce 1562 o horoskop, slíbil, že mu dobře zaplatí a bude navždy zavázán Nostredamovi i jeho potomkům. Horoskop byl hotov do měsíce. Říkal právníkovi, ať očekává během následujícího léta útoky na svou pověst. Pak už hvězdy slibovaly jen blahobyt a štěstí. Nostredame byl dobrým přítelem v každém smyslu slova.

***

A pak přišla královna matka, přítel vskutku neobyčejný. Kateřina Medicejská v dětství ztratila oba rodiče, byla vychována ve Francii a v roce 1533 se ve věku 14 let stala ženou krále Jindřicha II. Francouzského. Život na královském dvoře nebyl snadný. Kurtizána Diane de Poitiers jí byla nebezpečnou protivnicí v boji o Jindřichovu přízeň. Kateřina vymyslela šikovnou strategii. Když jí nemohlo patřit manželovo srdce, rozhodla se získat jeho mysl a stát se jeho důvěrnicí. Když byl Jindřich pryč na dlouhých vojenských cestách, často mu psala a plnila jeho požadavky. Tyto dovednosti Kateřině dobře sloužily po Jindřichově předčasné smrti v roce 1559. Byla tehdy vržena do středu dvorského života a ujala se klíčových rolí. Připadla jí úloha poručnice mladého krále, vládkyně dvora a ochránkyně království. Využívala tradiční ženské vlastnosti – poslušná manželka, opuštěná vdova, oddaná matka – k získání moci. Všichni úředníci nyní odpovídali jí, veškeré zprávy procházely přes její stůl.48

Budoucnost Kateřinu naplňovala úzkostí a zároveň ji fascinovala božská harmonie, kterou astrologie dokázala rozpoznat. Údajně požádala přední evropské astrology, aby se k ní připojili na vrcholu jejího Colonne de l’Horoscope, dórského sloupu, který dodnes stojí v prvním pařížském arrondissementu, poblíž Les Halles. Kateřina tyto astrology požádala, aby jí radili v závažných rozhodnutích a vyložili jí osudy jejích deseti dětí. Samozřejmě že jiní panovníci se chovali stejně. Od královny Alžběty a markraběte Jana Kostřínského po Filipa II. Španělského a papeže Urbana VII., protestanti i katolíci se radili s astrology při přípravách na kampaně, klání a další podobné záležitosti. Horoskopy byly zdrojem informací a nástrojem vlády. Nebyly zcela běžné, protože někteří jejich věrohodnost zpochybňovali, ale přesto byly rozšířené (podobně jako naše dnešní finanční předpovědi).49

V 80. letech 20. století pořadatelé salonských historických slavností tvrdili, že si Kateřina Nostradama vážila stejně jako svých nejdůvěryhodnějších politických rádců. Nebyl trvalým členem jejího doprovodu, ale měl podobnou funkci. V roce 1555 ho Kateřina pozvala na dvůr, aby sestavil horoskopy pro její děti. Zůstal několik týdnů, splnil své povinnosti, předpověděl, že královna uvidí všechny své syny nastoupit na trůn (tato děsivá vyhlídka naznačovala, že někteří zemřou), jistými členy byl přijímán vřeleji než jinými, pak onemocněl a vydal se na dlouhou cestu zpět do Salonu. Královské kroniky vyprávějí, že v následujících letech Jindřich II. běžně žádal předpovědi týkající se nadcházejících bitev. Jeho dvořané mu četli jen ty příznivé, ale několik astrologů krále varovalo před zraněním hlavy kolem jeho čtyřicátých narozenin. Kateřina si tuto hrozbu nechala potvrdit u Nostredama a pak se snažila svého manžela chránit. Nějakou dobu se jí to dařilo – až do roku 1559.50

V červnu toho roku Francie a Španělsko zpečetily dlouho očekávanou mírovou dohodu tím, že zorganizovaly dvě svatby mezi členy obou královských rodin. Zlatým hřebem byl velký turnaj v soubojích s dřevci, kterého se zúčastnil i fyzicky zdatný čtyřicetiletý Jindřich. Král oznámil, že bude bojovat se všemi vyzývateli, aby poskytl příklad čestného jednání. Pařížská Rue Saint-Antoine byla uzavřena a ozdobena vítěznými oblouky a sochami symbolizujícími výhody míru. Dámy pozorovaly z tribun, jak jejich šampioni bojují v plátových zbrojích zdobených reliéfy a v přilbách s peřím. Jindřich do soutěže vstoupil horkého odpoledne třetího dne. Jeho dcera později uvedla, že to udělal navzdory tomu, že Kateřina měla předchozí noci prorocký sen o tom, že si zraní oko. Jindřich byl oblečen v černé a bílé (barvy Diany de Poitiers) a – skutečně – jel na koni jménem Nešťastný (Le Malhereux). Poté, co porazil dva protivníky, se utkal s mladým Gabrielem de Lorges, hrabětem z Montgomery a poručíkem skotské gardy. První kolo nepřineslo vítěze. Kateřina zapřísahala svého manžela, aby přestal, ale král trval na tom, že někdo musí zvítězit. „Chci svou pomstu,“ vykřikl, „protože mnou otřásl a málem mě shodil s koně.“ Podruhé se jezdci prudce srazili. Jak se jejich koně srazili, jejich dřevěná kopí se roztříštila a úlomky poručíkova kopí pronikly hledím královy přilby. Propíchly mu pravé oko a pronikly do mozku. Jindřich byl odnesen do blízkého paláce, kde o něj pečovali přední lékaři a chirurgové. První prognózy byly optimistické, ale král byl kvůli zranění v agonii. O deset dní později zemřel.51

Kajícný Montgomery si nejprve zajistil odpuštění a pak se odebral na své sídlo, ale Kateřina byla zdrcená. Po zbytek života chodila v černém a svůj znak změnila z duhy na zlomené kopí. Smrt jejího manžela byla jak osobním důvodem smutku, tak neštěstím pro celé království, které bylo obtěžkáno dluhy. Dědicovi trůnu, Františkovi II., bylo pouhých 15 let. Dvořané najednou tvrdili, že Nostredame tuto nešťastnou událost předpovídal ve svém almanachu z roku 1559. „Velký už tu nebude“: to byl klíčový verš. Další ve Francii se obrátili k čtyřverší 3.55, které mluvilo o šlechtici, který zabije svého přítele, otupělém dvoru a napjaté říši v „roce, kdy bude nad Francií vládnout jedno oko“. Později lidé spojovali královu smrt s čtyřverším 1.35, které je dodnes jedním z nejznámějších:

„Mladý lev přemůže starého

Na bitevním poli v jediném souboji:

V jeho zlaté kleci ho připraví o oči

Vítěz vezme vše, pak přijde nejkrutější smrt.“

„Le lyon jeune le vieux surmontera,

En champ bellique par singulier duelle:

Dans caige d’or les yeux crevera,

Deux classes une, puis mourir, mort cruelle.“

Jindřich byl starý lev, Montgomery mladý (oba soupeři měli ve znaku lva). Zlatá klec představovala královu pozlacenou přilbu. Slova deux classes ve čtvrtém řádku znamenala králova dvě zranění, nad okem a pod ním. Když František II. onemocněl a zemřel 18 měsíců po svém otci, mnoho členů dvora se opět obrátilo k Nostradamovi. Nepředpověděl astrolog, že tento panovník zemře, než dosáhne 18 let, že po jeho smrti bude následovat kacířství a že královská rodina přijde o své dva nejmladší syny?52

Smrt dvou panovníků způsobila hlubokou krizi politické autority. Ve Francii stejně jako jinde v Evropě otevřely útoky proti katolictví a šíření nových konfesí prostor pro alternativní zdroje vedení. Nostredame z toho měl užitek. Lidé se obraceli na jeho proroctví kvůli náznakům budoucnosti i potvrzení nečekaných událostí. Ve Francii panovalo mínění, že Nostradamus předpověděl nedávné vojenské vítězství. V Německu byl Rosenberger přesvědčený, že tento Francouz předpověděl hugenotské války. V Anglii diplomati a velvyslanci debatovali o čtyřverších mluvících o nástupu královny Alžběty a sňatku mezi Marií Stuartovnou a francouzským dědicem. Jeho proroctví se dostala na dvory a do domů přední smetánky. Někteří puritáni si dokonce stěžovali, že šlechta věří Nostredamovi víc než Bohu.53

Lidé Nostredamovi věřili, protože se zdálo, že některá z jeho proroctví se vyplnila, a protože působil důvěryhodně. Muž, kterého Kateřina vyhledala v Salonu, byl jasnovidec, jehož předpovědi o politických a náboženských událostech se vyplnily. Jeden španělský diplomat prohlašoval, že Kateřina stavěla Nostredama do společnosti evangelistů Jana a Lukáše. Ale královna matka také navštěvovala autora horoskopů, jemuž věřila. Nostredame čerpal ze sítě humanistů, z lékařských znalostí, odvahy (nebo dojmu odvahy), empatie, astrologických dovedností a spolehlivosti a podařilo se mu vybudovat si profesionální důvěryhodnost. V 16. století a i o něco později se to ukázalo být zásadní. Jak rostla města a státy rozšiřovaly svůj vliv, stali se lékaři, sekretáři a diplomaté členy nově vznikajících povolání. Byl to složitý proces, s nejasnými pravidly, která měli lidé problém rozluštit, ale zdá se, že Nostredame je chápal lépe než většina ostatních. Možná to bylo jeho vysokým společenským zázemím nebo jeho různými zkušenostmi z cest i z domova. Protože se střídavě věnoval různým oblastem – medicíně, horoskopům, politice – postupně sbíral znalosti, naučil se mistrně ovládat dovednosti jako psaní dopisů a zručně vedl vztahy s obyčejnými zákazníky i panovníky. Naučil se ctnosti opatrnosti, a to nejvíce na královském dvoře, ve vratkém světě, který se mohl proti nebezpečnému jednotlivci snadno obrátit. Špatně načasované nebo nesplněné proroctví mohlo přinést rychlý pád. Nostredame ve svých publikacích chválil královskou rodinu a odsuzoval její nepřátele. Jako královský astrolog živil Kateřininu zvědavost o královských svazcích a přinášel optimistické novinky o Francii. Jeho vize „míru, lásky, jednoty a svornosti“54 se jasně odrážely v jejích vlastních snech o království. Když už vyjádřil kritiku, namířil ji na francouzskou nebo křesťanskou společnost, a ne na monarchii. Není žádným překvapením, že jeden z Nostredamových přátel mu pogratuloval k jeho „úspěchu na dvoře u krále, královny a dalších hodnostářů“.

A přesto tento úslužný profesionál, muž, který procházel síněmi moci a vysoce intelektuálními kruhy, také dokázal zpochybňovat převažující způsoby jednání, pokud takové jednání šlo proti jeho přesvědčení. Nostredame kladl experimentování a sbírání rostlin nad abstraktní přednášky svých profesorů z Montpellieru. Nativní horoskopy vytvářel podle své zvláštní metody. Prozrazoval farmakologická tajemství široké veřejnosti. A Salonu dával přednost před královským dvorem v Saint-Germain nebo Blois. Nakonec si Nostredame svou vlastní cestu vytvářel ze své provensálské základny, odkud komunikoval se zákazníky a čtenáři z různých prostředí, a budoval tak mosty mezi odlišnými světy.

***

Michel de Nostredame nebyl nepřekonatelný astrolog nadřazený všem konkurentům. Nebyl to cynický dělník, který hledal jen světskou odměnu. A rozhodně to nebyl kouzelný vizionář, který obýval hranice evropské společnosti. Ve skutečnosti byl mnohem prostší i složitější zároveň. Jeho motivace (pokud je můžeme rozpoznat) byly smíšené: upřímnost zabarvená lstivostí, empatie spojená s žízní po uznání, troufalost mírněná opatrností. Kromě toho Nostredame kroužil mezi středisky moci a jejími nejvzdálenějšími okraji. Byl to zároveň chráněný zasvěcenec i samostatný outsider, současně uznávaná postava i samorost, hrál podle pravidel hry, ale vykládal si je volně. Působil na křižovatce různorodých sfér, vyskytoval se v nich všech, ale neomezoval se na žádnou z nich.

Jako mistr svého řemesla nabízel Nostredame svým současníkům bezpečnost a legitimní znalosti. Jako neobyčejný vetřelec sliboval dobrodružství, svobodu a vzrušení jedinečného porozumění. A jako přítel – přítel v životě i na stránkách knih či dopisů – se zavázal dostát očekáváním spojeným s lékaři i astrology. Naslouchal a uklidňoval obavy a znovu nastoloval řád ve světě, který znal skrz naskrz. Tak začal proces, během nějž se z Michela de Nostredame stal Michael Nostradamus, doktor medicíny ze Salonu v Craux v Provence.

17 ) No stradamus, Excellent & moult utile Opuscule, à tous nécessaire qui désirent avoir connoissance (Lyon, 1556), www.propheties.it/nostradamus/1555opuscole/ opuscole.html ; Nostredame Lorenzu Tubbemu, 15. července 1561, Lettres , str. 85–89; Nostradamus, Almanach pour l’an M.D.LXVI … composé par Maistre Michel de Nostradame Docteur en médicine, Conseiller et Médicin ordinaire du Roy, de Salon de Craux en Provence (Lyon, [1565]); a  Pronostico dell’anno M.D.LXIII. Composto & calculato par M. Michele Nostradamo, dottore in medicína di Salon di Craux in Provenza (Rimini, [1562]). O Salonu: Sabine Baring-Gould, In Troubadour-land (Londýn, W. H. Allen, 1891), str. 60; Robert Brun, La ville de Salon au Moyen-Age (Aix-en-Provence: Imprimerie universitaire de Provence, 1924); a Gimon, Chroniques de la ville de Salon , str. 277–278.

18) Lemesurier,Nostradamus Encyclopedia, str. 38; Knecht,The French Renaissance Court, str. 44, 259; Boutier, Dewerpe, a Nordman,Un tour de France royal; a Wilson,Nostradamus, str. 190.

19) Kateřina Medicejská,Lettres de Catherine de Médicis, publiées par M. le comte Hector de La Ferrière, 2: 526; César de Nostradamus,L’histoire et la chronique de Provence de Caesar de Nostradamus, str. 802; a Gimmon,Chroniques de la ville de Salon, str. 198–199, 243–144.

20) Tubbe Nostredamovi, 1. prosince 1560,Lettres, str. 63–66. Viz též Hans Rosenberger Nostredamovi, 11. března 1561,Lettres, str. 67–72.

21) Leroy,Nostradamus, str. 27–28; a Rouvier,Nostradamus et les de Nostredame, str. 17. O Nostradamovi jako humanistovi: Jean Dupèbe, „Nostradamus humaniste“ in Chomarat et al.,Nostradamus ou le savoir transmis, str. 28–43.

22) Ohledně Nostradama a jeho rodiny: Lhez, „L’ascendance paternelle de Michel de Nostredame;“ Louis Gimon: „Généalogie des Nostradamus,“La Provence poêtique, historique et litêraire11 (1883): I; a Chevignard, úvod k Présages, str. 21. O provensálských Židech: Danièle a Carol Iancu,Les Juifs du Midi: une histoire millénaire(Avignon: A. Barthélemy, 1995); a Venard, „L’Eglise d’Avignon au XVIesiècle,“ str. 206–210.

23) Leroy,Nostradamus, str. 33–50; Drévillon a Lagrange,Nostradamus, 12; a Rouvier,Nostradamus and les de Nostredame, str. 22–25.

24) Bonnet,La faculté de médicine de Montpellier, str. 68–75; a Gouron, „Documents inédits sur l’Université de médicine de Montpellier,“ str. 374–375.

25) Nostradamus,Excellent & moult utile Opuscule, str. 99. O renesančních lékařích viz Brockliss a Jones,The Medical World in Early Modern France, str. 202; a důležitou práci Dastona a ParkovéWonders and the Order of Nature, str. 172.

26) Brockliss a Jones,Medical World, str. 209–213; Jouanna,La France du XVIesiècle, str. 9; a Knecht,French Renaissance Court, str. 43.

27) Crosby,The Measure of Reality, str. 90.

28) Brockliss a Jones,Medical World, str. 38–49, 67–68; Thomas,Religion and the Decline of Magic, str. 8–9; Delaunay,La vie médical aux XVIe, XVIIeet XVIIIesiècles, str. 264–266; a Lucenetová,Les grandes pestes en France, str. 18, 30, 115– 116, 156–163.

29) Nostradamus,Excellent Tretise, Shewing Suche Perillous, and Contagious Infirmities(Londýn, [1559]), n. p. [5]. Viz Nostradamus,Excellent & moult utile Opuscule, str. 49–53; a Forme et manière de vivre, très utile, pour éviter Au danger de Peste,str. 6–7. O tom, jak byl chápán mor: Delumeau,La peur en Occident, str. 155–156.

30 ) O Nostradamovi a veřejné hygieně: Lemesurier, Nostradamus Encyclopedia , str. 53; a Allemandová, „La présence lyonnaise de Nostradamus.“ O doktorech a moru: Parková, Doctors and Medicine in Early Renaissance Florence , str. 34–35.

31) Leroy,Nostradamus, str. 28–29; a Greenblatt,Will in the World, str. 288–290. O truchlících rodičích v této době: Ginette Raimbault,Lorsque l’enfant disparaît(Paříž: Odile Jacob, 1996), str. 13–25.

32) Nostredame Tubbemu, 15. července 1561,Lettres, str. 85–89. Viz Nostredamovu životopisnou skicu v Chavigny,La Première face.

33) Nostradamovy lékařské konzultace s kardinálem Laurentem Strozzim, ve Visier,Nostradamus au XVIesiècle. Viz Wilson,Nostradamus, str. 55; Christian Kent,Salon-de-Provence en 1900(Aix-en-Provence: Edisud, 1980), str. 23; a Delaunay,Vie médicale, str. 171–187.

34) Nostradamus,Excellent Tretise, [6–8]; a Nostradamus,Excellent & moult utile Opuscule, str. 3–4, 20–22.

35) Existuje mnoho knih o astrologii. Viz například Thomasovo klasické díloReligion and the Decline of Magic; a Graftonovu skvělou knihuCardano’s Cosmos.

36) Roland H. Bainton,Hunted Heretic: The Life and Death of Michael Servetus, 1511–1553(Boston: Beacon Press, 1953), str. 113; a Pomian, „Astrology as a Naturalistic Theology of History,“ str. 32–33.

37) Réimpression de l’almanach de Michel de Nostredame pour l’année 1563(Marierbourg: Sub St Michaelis, 1905), str. 14. Viz Rouvier,Nostradamus et les de Nostredame, 35; a Brind’Amour,Nostradamus astrophile, str. 108–118.

38 ) „Naší nešťastné Evropě“: Rosenberger Nostredamovi, 15. prosince 1561, Lettres , str. 109–115. Viz též Brind’Amour, Nostradamus astrophile , str. 210–245.

39) Lemesurier,Nostradamus Encyclopedia, str. 55; a Cunningham a Grell,Four Horsemen, str. 305.

40) Nostredame Rosenbergerovi, 8. září 1561,Lettres, str. 94–98. Klíčovými zdroji pro pochopení Nostredamovy astrologické praxe jsou jeho korespondence a Brind’Amour,Nostradamus astrophile, zejména str. 123–125, 318–319.

41) Rosenberger Nostredamovi, 8. dubna 1561,Lettres, str. 73–75. Viz Sigismund Woyssell Nostredamovi, 19. května 1555,Lettres, str. 38.

42) Nostredame Lobbetiovi, 7. července 1565,Lettres, str. 154–155.

43) Nostredame Bérardovi, 27. srpna 1562,Lettres,str. 140–143. „Mít užitek“: Benoît de Flandria Nostredamovi, 1. května 1564,Lettres, str. 151.

44) Nostredame Rosenbergerovi, 15. října 1561,Lettres, str. 102–105. „Starejte se“: Nostredame Rosenbergerovi, 9. září 1561,Lettres, str. 94–98. „Budu se i nadále“: Rosenberger Nostredamovi, 17. června 1561,Lettres, str. 82–84.

45) Tubbe Nostredamovi, 9. srpna 1561,Lettres, str. 102–105. Viz Pierre de Forlivio Nostredamovi, listopad 1557,Lettres, str. 33.

46) Dějinám přátelství se dostává stále více pozornosti. Viz Marlow, „Friendship in Renaissance England;“ Langer,Perfect Friendship, str. 22, 97; a Rey, „Communauté et individu,“ str. 618–619.

47) Nostredame Tubbemu, 15. července 1561,Lettres, str. 85–89. „Nejhlubší myšlenky“: Nostredame Tubbemu, 13. května 1562,Lettres, str. 131–137. „Váženého přítele“: François Bérard Nostredamovi, [1562?],Lettres, str. 35. Viz Nostredame Bérardovi, 27. srpna 1562,Lettres, str. 140–142; a Brind’Amour,Nostradamus astrophile, str. 105.

48) Knecht,French Renaissance Court, str. 247. O Kateřinině strategii: Crawford,Perilous Performances, 2. kap.

49) Knecht,French Renaissance Court, str. 220–223; a Solnon,Catherine de Médicis, str. 160–161, 335–337.

50) „Spectacle historique. Le siėcle de Nostradamus,“ [1987], AMS box „Brochures touristiques.“

51) Pro více informací o události viz Monluc,Commentaires et lettres, 2: 287, citováno v Briand’Amour,Nostradamus astrophile, str. 33, 39–41; Defrance, Catherine de Médicis, str. 57–73; Knecht,French Renaissance Court, str. 17–21, 90, 241–242; a Solnon,Catherine de Médicis, str. 81–82. Viz též Sutherland, „Antoine de Bourbon, King of Navarre and the French Crisis of Authority, 1559–1562,“v jehoPrinces, Politics and Religion, str. 55.

52) Současníci se také mohli dívat do Nostredamova almanachu z roku 1557, který obsahoval verš o velké ztrátě, která Francii za dva roky postihne. Viz Patrice Guinard, „Le décės du roi Henri II deux fois présagé par Nostradamus,“Corpus Nostradamus51,http://bit.ly/zhGz0v.

53) Larkey,„Astrology and Politics in the First Years of Elizabeth’s Reign,“ str. 181; Capp,Astrology and the Popular Press, str. 60, 70; Monluc,Commentaires et Lettres, 2: 287; a Rosenberger Nostredamovi, 15. prosince 1561,Lettres, str. 109–115.

54) „Míru, lásky“: Nostredame Kateřině Medicejské, 22. prosince 1565, přel. Lemesurier,http://bit.ly/kygW7K. „Úspěchu na dvoře“: Gabrielle Simeoni Nostredamovi, 1. února 1565,Lettres, str. 29. Viz Don Frances de Alava Filipu II., 4. dubna 1565, v Alexandre Tulet, ed.,Relations politiques de la France et de l’Espagne avec l’Ecosse au XVIesiėcle, 5 sv. (Paris, 1862), 5: 9; Brind’Amour,Nostradamus astrophile, str. 51–53, 435–447; a Jean-Patrice Boudet, „Les astrologues et le pouvoir sous le rėgne de Louix XVI,“ v Ribémont, ed.,Observer, lire, écrire,str.43. O renesančních profesionálech: Biow,Doctors, Ambassadors, Secretaries, str. 13.

Kapitola 2

Síla slov

Mnoho lidí v Nostredamově době zpochybňovalo jeho literární talent, ale nikdo nemohl popírat moc, kterou jeho slova měla nad představivostí mas. „Pevně věřím, že nikoho podobného, jako jste vy, v celé Evropě nenajdete,“55napsal Hans Rosenberger v roce 1561. Žádný astrolog nedokázal tak zručně kombinovat „obdivuhodné ctnosti nezbytné pro znalost okultních věd s těmi matematickými“. A žádný autor se nedokázal vyjádřit s větším nasazením. Stačí se jen ponořit do proudu jeho slov – spíše strhující řeky než pomalu plynoucí říčky – abychom pocítili jeho působivou přitažlivost. Slova se ženou od verše k verši v neodolatelných vlnách. „Platné mince budou zdaleka rozpoznatelné,“ říká jeden verš. „Mír, novinky, svaté zákony v rozkladu.“ Z proudu slov je cítit energie hlasu, který dokázal měřit a tvarovat svůj svět, zatímco se zároveň podvoloval jeho nepoddajné síle. V tom spočíval talent Nostredama jako spisovatele: ve schopnosti vše vidět a vycítit a pak to všechno přetavit do slov, která se vypálila do myslí lidí po celém světadílu.

Dnes věštecké řemeslo na západě vzkvétá, ale většinou získáváme své souhrnné předpovědi a proroctví nepřímo, zprostředkováním časopisů, webových stránek a bulvárního tisku. Já jsem si tu svou předpověď přečetl v Paris-Match v 80. letech. V době renesance ale lidé chodili přímo ke zdroji. To obvykle znamenalo almanachy a předpovědi – médium, které tehdy v Evropě rostlo největší rychlostí. Nostredame začal takové ročenky psát v roce 1550 a pokračoval v tom šestnáct let poté, až do své smrti. Tím, že zabalil drsná slova a popisy světa do rozsáhlých listů, se dostal na špičku vysoce soutěživého trhu plného lékařů, chirurgů a astronomů.

Ač byly almanachy krátké a povrchní, pomáhaly čtenářům vést jejich životy. Vždy obsahovaly kalendář, který umožňoval ovládat současnost a budoucnost, a přehled vypočítaných poloh vesmírných těles. Čtenáři brali v potaz fáze měsíce před učiněním významných rozhodnutí, jako bylo pouštění žilou nebo obchodní podniky. Autoři almanachů nebo jejich vydavatelé mohli přidat i soupisy trhů (nezbytné pro obchodníky) nebo předpovědi počasí (které majitele půdy a další občany upozorňovaly na hrozbu hladomoru). Nostredame psal alespoň jeden almanach ročně a také vytvářel předpovědi pro následující roky. Oba žánry čerpaly z astrologie, ale almanachy připomínaly tabulky, zatímco předpovědi měly podobu prozaického vyprávění o vzorcích počasí, epidemiích, válkách nebo o chování lidí s poddajnou nebo útočnou povahou. Jeho předpovědi začínaly „obecnou charakteristikou“56 roku (například neklid v Itálii a morová nákaza napříč Evropou) a poté poskytovaly detailní předpovědi na každé roční období i každý měsíc.

Nostredame dával čtenářům to, co očekávali. Na jednom místě byly předpovědi o pevných měsících a „věčných“ měsících, které pokrývaly stovky let. Onde zase komety a zemětřesení a další znamení ohlašující převratné události. Jinde konjunkce a výpočty, které například ukazovaly, že rotace Saturnu způsobí převrat na konci 18. století. Odkazy k těmto rotacím nebyly jen v Nostredamových publikacích. Badatelé se dlouho snažili identifikovat zdroj, ze kterého Nostredame čerpal inspiraci. Našli spojení s klasickými autory, jako byl Suetonius, a historiky jako Philippe de Commines, s Knihou proroctví Julia Obsequense ze 4. století a Knihou o státě a proměnách času od Richarda Roussata z roku 1550. Nostredame pravděpodobně vycházel i z Mirabilis Liber,57 kompendia proroctví, většinou latinských, které bylo poprvé vydáno v Paříži v roce 1522, aby podpořilo nadřazenost krále Františka I. Francouzského nad Habsburkem Karlem V. Nostredame nepochybně také četl cizí almanachy. Jeho práce nebyla ani nečekaná, ani ho neznesvářila s jeho intelektuálním světem. Jeho současníci věděli, kam ho zařadit.

Nostredame zase věděl, kam zařadit své almanachy. Měl dost prostředků i dobrý úsudek na to, aby vstoupil do světa vydavatelů, který působil velmi slibně. Poptávka po tiskovinách, ať teologických nebo světských, latinských či lidových, vzrůstala. Mocné dynastie tiskařů a vydavatelů dohlížely na velké dílny a někdy ovládaly celý proces, od nákupu papíru k výběru rukopisů a ke korekturám. Vzhledem k ceně tisku, skladování a distribuci neustále hledali nové produkty. Ti nejúspěšnější vydavatelé chápali, co trh žádá, a dokázali rozpoznat slibnou příležitost, jakou byly almanachy. Poptávka byla vysoká a vydavatelé mohli proces zjednodušit tím, že v různých vydáních používali stejné materiály a dřevořezy. Někteří vydavatelé se v tomto žánru specializovali, jiní ho nabízeli spolu s dalšími žánry. Všichni si dávali pozor, aby byli pouliční prodavači, kteří v renesančních městech prodávali knihy a brožurky, vždy bohatě zásobeni.58

Nostredame si vybudoval blízký vztah s několika vydavateli, ale vyžadovalo to, aby opustil Salon. Při několika příležitostech v 50. letech 16. století musel zavřít své knihy, uspořádat si své písemnosti, dát své rodině sbohem a vydat se na 150 mil dlouhou cestu na sever, do hrdého, uspěchaného města Lyonu. Jelikož v Lyonu strávil své mládí a později zde pracoval jako lékař proti moru, Nostredame město dobře znal. Viděl, jak využilo své výhodné pozice poblíž švýcarských a italských hranic, aby se stalo jedním z hlavních obchodních středisek Evropy. Lyon možná neměl politickou moc a univerzitu jako Paříž, ale mohl se chlubit bohatými bankami, velkými trhy osvobozenými od daně a podnikavou třídou obchodníků. Úvěry byly levné. Koření a hedvábí bylo nespočet. Vedly odtud obchodní cesty do Nizozemí, Itálie i Středozemí. Když jel podél městských hradeb a úzkými uličkami a skrytými průchody, ocitl se Nostradamus v kosmopolitním víru, ve kterém se to jen hemžilo německými obchodníky, vlámskými obchodníky s látkami, florentskými bankéři a množstvím řemeslníků. Nostredame poznával stará opatství a sady, ale také objevoval říční přístavy, špitály a náměstí, která tam ještě před několika lety nestála.59

Nakonec Nostredame překročil most a vstoupil do obchodního srdce města, úzkého poloostrova, který leží mezi řekami Rhônou a Saônou. Jeho cílem byla ulice Mercière. Každé řemeslo mělo v Lyonu svou čtvrť a tato ulice, nejživější ve městě, patřila tiskařům a vydavatelům. Lyon byl nyní jedním z předních vydavatelských měst Evropy. Na počátku 16. století se zde usadili profesionálové z Itálie, Německa a Nizozemí a přinesli s sebou zkušenosti a ctižádost. V půli století tady bok po boku pracovaly tisíce tiskařů, sazečů, vazačů, dodavatelů inkoustu, spisovatelů, překladatelů, rytců, ilustrátorů, editorů a knihkupců. Bylo zde na dva tisíce dílen, polovina z nich v úzkých domech, které lemovaly ulici Mercière. Údery tiskařských lisů a hřmot rozhovorů celý den zněly nad ulicí. Městští vydavatelé vynalézali nové formáty a rozšiřovali škálu své nabídky, od aforismů a emblemat po ilustrovaná díla, a všechna byla dopravována do Antverp, Benátek a nespočtu dalších měst.60

V době, kdy dorazil do Lyonu, měl už Nostredame hotovy všechny své publikace pro následující rok. Práci začínal s ročním předstihem, psal v zimě a na jaře, nutná povolení si zajišťoval na začátku podzimu a pak v říjnu, kdy byl čas na vydání, odevzdával své rukopisy. Bylo nezbytné vydat je během lyonského listopadového trhu a pak prodat co nejvíce během rušného zimního období. Zdá se, že Nostredame to zvládal dobře. V jeho korespondenci nenajdeme žádné stížnosti ohledně zpožděných nebo nekvalitních rukopisů. V Lyonu potom obcházel vydavatele. Den začal třeba ve společnosti Benoîta Rigauda, syna rolníka, který si vydělal jmění tím, že obsadil krajský trh s almanachy a letáky (předchůdci dnešních reklamních plakátů). Odpoledne se zastavil u plodného autora jménem Macé Bonhomme, který kromě almanachů vydával i své vlastní knihy. Dalšího dne si třeba vyšel na procházku s Antoinem Volantem, někdejším výrobcem domina, který se jednou vydal do Salonu jen proto, aby se mohl s Nostredamem setkat. A určitě strávil mnoho času s Jeanem Brototem, spolehlivým knihkupcem, který Nostradamovi v jeho nepřítomnosti schovával poštu. Nostredame jednal s nimi se všemi, protože autoři tehdy neuzavírali výhradní smlouvy. Vydavatelé si naopak zajišťovali povolení (privilège) vydávat dané dílo po dobu jednoho roku v jistém městě nebo kraji. Proto mohlo ve stejnou dobu jedno dílo publikovat více vydavatelů.

Vydavatelé běžně do rukopisů vkládali nové materiály poté, co je přijali – mohl to být seznam světců, série epigramů nebo zemědělská nařízení. To byla běžná praxe a Nostredame jí vyhovoval, ale mohl také prosazovat svá přání. Přerušil spolupráci s vydavateli, kteří mu připadali příliš sebezahledění, a odmítal i ty příliš neprůbojné. Někdy napsal pro následující rok třeba dva nebo tři almanachy a předpovědi. Brotot pochyboval, že by trh dokázal tolik Nostradamových děl strávit: „Už je to tak, Micheli – stručnost je ceněna.“ Brotot pokračoval, „Jak si myslíte, že má průměrný čtenář přijmout dvě různé předpovědi bez sebemenšího údivu, obzvlášť když jsou obě od stejného zdroje?“61 Nostredame tuto radu ignoroval a pokračoval dál s naprostou důvěrou ve svůj vlastní úsudek.

Možná cítil, že jediný almanach mu nedokáže přinést dostatečné výnosy. Autoři (i někteří vydavatelé) prodělávali na systému, který dovoloval, aby se knihy rychle staly volně šiřitelnými díly. Plagiátorství, pirátská vydání a nelegální opisování almanachů byly běžné. Jean Huguetan z Lyonu jednou vyslal svého společníka na 60 mil dlouhou cestu do Valence, aby tam koupil kopii Nostredamova nejnovějšího almanachu, který pak sám vydal. Autoři nemohli počítat s tím, že jim budou vydavatelé spolehlivě platit, a obdržené platy bývaly obvykle dost skrovné. V Anglii si autoři almanachů vydělali asi 40 šilinků ročně (méně než tisíc dnešních dolarů). Proto v této oblasti hráli velkou roli bohatí sponzoři. Autoři do almanachů vkládali zanícená věnování výměnou za finanční podporu nebo ochranu proti kritice a oficiálním napomenutím. Nostredame si obstaral několik takových patronů. Jejich plný seznam by čtenáře jistě unavil, tak jen uveďme, že zahrnoval Kateřinu Medicejskou, francouzské krále, několik lordů a vysoko postavených úředníků. Obzvláště pozorně se věnoval místním hodnostářům, jejichž podpora se mu mohla hodit, například správci Provence.

Obrat Nostredamových almanachů mu neumožnil přestat psát horoskopy, ale přinesl mu příjmy a velkou publicitu. Další vydavatelé si úspěšného produktu všimli a začali pod Nostredamovým jménem vydávat almanachy v Lyonu a Paříži. Brzy se ozvalo i zahraničí. Nejrychlejší byli Němci, kteří do konce století přeložili a vydali půl tuctu Nostredamových děl. Italové z Milána, Padovy a Rimini se připojili v roce 1556. Vydali dvakrát více jeho děl, snad proto, že Nostredame několikrát do severní Itálie cestoval. Pak v roce 1558 následovali Angličané s Předpověďmi Mistra Michala Nostradama. Brzy následovalo několik dalších překladů. Do roku 1562 jeho almanachy prodávalo alespoň dvacet anglických knihkupectví. O několik let později přeložili vydavatelé z Kampenu a Antverp několik jeho almanachů do holandštiny. Takový mezinárodní zájem nebyl neobvyklý, protože renesanční vydavatelé měli přehled o dění v jiných zemích. Ale tyto překlady – ať už autorizované či ne – probíhaly rychle, opakovaně a ve velké míře.62

Francouzští i zahraniční vydavatelé tak pomohli utvářet „Nostradama“ takového, jak se dostal do veřejného povědomí. Nostredame v tomto příběhu nebyl jedinou postavou, ale vytvořil mocnou směs tradice a inovace, čerpal z proroctví a opíral se o starou představu mecenášství a zároveň vítal moderní technologie a ambice. V polovině 50. let 16. století za ním přišel místní inženýr jménem Adam de Craponne s ambiciózním plánem. Navrhl kanál, který by zavlažoval Salon a vyprahlou plošinu Crau vodou z řeky Durance, což by zde umožnilo pěstovat olivovníky a postavit mlýny na mouku. Potřeboval jen nějaké finanční zdroje, aby mohl začít. Nostredame Craponneovi půjčil peníze při třech příležitostech. Kanál byl uveden do provozu v roce 1559, a jak uvedl jeden agronom v roce 1600, „změnil podobu země, kterou zavlažoval“.63 Nostredame očividně pochopil potenciál této technologické inovace.

Stejně tak i knihtisk změnil renesanční Evropu. Šířil vědomosti, pomáhal rozvíjet nový způsob pohledu na svět a měnil způsob, jakým lidé své znalosti o tomto světě organizovali. Pokud se svými almanachy předčil ostatní autory, je to částečně proto, že uměl tak zručně pracovat s editory. Navzdory tomu, že s almanachy začal až v pozdním životě, chápal a přijímal pravidla trhu. Ať už čerpal z mnoha zdrojů nebo rozvíjel profesionální vztahy v Lyonu, prokazoval stejnou kombinaci odvahy, neústupnosti a opatrnosti jako ve své astrologické praxi. Nezdráhal se ani sebepropagace. „Byl bych rád, abyste věděl o mém almanachu na příští rok,“ napsal Rosenbergerovi na podzim roku 1561. „Ve francouzštině a podle své metody v něm pojednávám o mnoha divech i o stejně početných neštěstích, která hrozí naší nešťastné Evropě.“64 Výsledkem byla velká produkce lidových vydání, která se dala snadno reprodukovat a připravit, opírala se o autoritu autora, a přesto byla otevřena čtenářům. Nostredame a jeho publikace byly výborným příkladem mediální kultury, která se začala vyvíjet v západní Evropě.

***

Ale vydavatelská zručnost je jen jedna část našeho příběhu. Nostredamova próza a verše v sobě také uchovávaly tajemnou moc slov. Ve středověku připisovali teologové a filosofové podstatným jménům, zaříkávadlům a zaklínacím formulím terapeutickou nebo magickou moc. Slova ztělesňovala skryté pravdy a božské ideje a podstatu věcí i lidí. Ať už jim člověk rozuměl nebo ne, obsahovaly v sobě vrstvy významů a snad dokázaly i pozměnit přirozený svět. Složitější se ukázal úkol rozhodnout, odkud tato moc přišla. Někteří ji připisovali Bohu či ďáblu, jiní odkazovali k přírodnímu původu, například ke hvězdám nebo k modulovaným zvukům. Tyto debaty pokračovaly i v době Nostredamově a stejně tak přetrvávalo i nadšení pro slova, která překračovala symbolický svět a stala se analogiemi kosmu. Někteří křesťanští humanisté dokonce souhlasili s židovskou kabalou, že slova dokážou předat božské zjevení nejen tím, co říkají, ale také pomocí pořadí a numerické hodnoty svých písmen.65

Také renesanční básníci nadšeně mluvili o schopnosti slov uchvátit obecenstvo. Vzdělaní lidé se poezii učili ve škole, protože její rýmy a tempo usnadňovaly memorování. Mnozí si pak poezii oblíbili na celý život. Králové, duchovní, lékaři, právníci a další četli a často skládali básně. Humanisté kodifikovali žánr, který dokázal vyjadřovat zdravý rozum nebo pobouření, žánr, který dovedl vyjmenovat základní podstatu věcí, současnost a někdy i budoucnost. Novoplatónici věřili, že básníci dokážou rozjímat nad záhadami, které obyčejné smrtelníky jen mátly, a najít v nich smysl. Božská inspirace nebo zanícení pozvedly jejich duše nad úroveň lidského chápání, směrem k vytržení a k pochopení vládnoucích sil vesmíru. To bylo důležitější než držet se zásad poezie, říkal Nostredame. Básník, který se napojil na nebeskou hudbu, často nedokázal uchopit to, co tlumočil. Obdařen mystickými dary a posvátnou misí se stal prostředníkem Pravdy. Jeho ohromující slova nesená knihtiskem a stále více normalizovanou francouzštinou pak promlouvala k lidskému uchu, mysli i duši.66

Tak to bylo i s Nostredamem. Pravděpodobně četl Leóna Hebrea, Cornelia Agrippu a křesťanské kabalisty, jejichž díla – mnohá z nich byla tehdy v Lyonu vydávána nebo opakovaně vydávána – osvětlovala pravdu o posvátných textech a oživovala klasické pojetí snů a božské emanace. Jeho přítel Jean de Vauzelles, kněz a doktor práv, který pocházel ze staré rodiny notářů, přispěl k obnovení hebrejských studií v lyonských humanistických kruzích. Nemáme žádný důkaz, že Nostredame čerpal z kabaly samotné nebo tajně praktikoval judaismus. Přesto na jeho rodině židovská tradice mohla zanechat nějaký vliv. Tím mohla být záliba v symbolech a interpretaci, úcta ke knihám (posvátným zdrojům pro lidi zbavené moci) a úcta k moci slov. Bylo by snadné z takových hypotetických vztahů vyvodit příliš, ale není ani důvod je zcela zavrhnout. Stejně snadné by bylo přehlížet Nostredamovy básnické ambice. Po staletí dělali učenci právě to, když odsuzovali jeho spisy mezi jakýsi prorocký odpad a jeho verše ve svých antologiích vynechávali. Teprve v posledních letech někteří kritikové uznali, že ač se Nostredame jistě nerovnal nejlepším renesančním básníkům, tvořil originální směs poezie a melancholických proroctví. Jistě, nikdy nepsal ódy nebo sonety, ani se nepředstavoval jako vynikající básník. Přesto všechny své almanachy zdobil čtyřveršovými básněmi – říkal jim présages neboli předzvěsti – které, jak tvrdil, skládal na základě přirozeného instinktu a básnického zanícení. Psal jednu předzvěst pro celý rok, jednu pro každý měsíc a někdy ještě čtrnáctou jako jakýsi bonus pro věrné čtenáře. To byl podpis Nostredama jako autora almanachů.67

***

Nejde mi o to rehabilitovat Nostredama jako předního renesančního básníka, čtenáři ať si sami udělají obrázek o kvalitě jeho veršů. Ale sám se považoval za básníka a chtěl tak být i chápán, a to nám říká mnoho o tom, jak byla jeho slova psána i přijímána. Částečně z tohoto důvodu cestoval do Lyonu, města, jehož kulturní jiskra se rovnala jeho obchodní energii. Blízkost k Ženevě Jana Kalvína otevřela Lyon novým náboženským hnutím. Italští obchodníci, kteří se zde usadili v předchozích desetiletích, s sebou přinesli hlubokou úctu k řecko-římskému dědictví a Petrarkovým veršům. A nepřítomnost univerzity nebo hlavního právního dvora (parlement) povzbuzovala obyvatele i návštěvníky k tomu, aby přistupovali k různým tématům beze strachu z kritiky.

Dílny na ulici Mercière byly plné učených, zvědavých vydavatelů, kteří znovu vydávali Boccaccia a přední mystiky, hermetiky a novoplatónské básníky té doby. Bohaté rodiny si doma přednášely poezii, stejně jako úspěšní řemeslníci. Literární salony, které byly pořádány ve vznosných palácích, braly poezii nanejvýš vážně. Básníci cestovali stovky mil, aby se k takovým rozhovorům mohli připojit. Když Nostredame navštívil Lyon, básnická škola ve městě byla ještě ve Francii na vrcholu (během let ji vytlačila La Pléiade). Verše básníků, jako byli Maurice Scève, Louise Labé a další, vyjadřovaly pocity lásky a tlumočily jejich představu o kosmu. Také utvářely věhlas těchto básníků.68

Nostredame nepatřil do žádné školy, ale během svých návštěv města se připojoval k jeho literárním kruhům. Udržoval blízký vztah s Gabriellem Simeonim, učeným spisovatelem, se kterým sdílel vydavatele, a věnoval jednu ze svých předpovědí Jeanu de Vauzelles, který byl úspěšným básníkem a překladatelem. Také se stal chráněncem Guillauma de Gadagne, potomka lyonské nejbohatší rodiny (v této části Francie se říkalobýt bohatý jako Gadagne). Tento bankéř a zástupce krále se obklopoval předními umělci a spisovateli, mezi něž se dostal i Nostredame. Jako Gadagneův host se musel v roce 1557 účastnit jeho velkolepých banketů a navazoval kontakty se členy lyonské intelektuální elity. Později toho roku věnoval jednyPředpovědipohostinnému Gadagneovi, který ho představil lidem „čestným, sebevědomým, vznešeným a vzdělaným“.69Mezi nimi určitě byli i básníci.

Stačí si přečíst jedinou předzvěst, abychom poznali sílu Nostredamovy poezie. Tyto verše byly spojovány se smrtí Jindřicha II. v roce 1559:

„Ten velký už tu nebude, déšť v křišťálu

Zmatek v pohybu, přemíra všeho dobrého.

Rozřezán, vyprázdněn, nový, starý, věrný

Vybrán bez vděku, ve smrti oplakáván, radostné spojenectví.“

„Plus le grand n’estre, pluye, au char le cristal

Tumulte esmeu, de tous bien abundance

Razes, sacrez, neufs, vieux, espouvantal.

Esleu, ingrat, mort, plaint, joye, alliance.“

Je to čtyřverší psané v krátkém, stručném stylu, který byl tehdy znovu objeven po staletích zapomnění a nyní se začal znovu užívat v žalmech, příslovích, dvorských epigramech a mravních radách. Francouzský originál má v sobě prvky, které se v překladu ztrácejí, včetně vnitřních odmlk (cézur), které nutí čtenáře udělat po čtvrté slabice pauzu a tím autorovi umožňují vytvořit napětí. Francouzština také umožňuje desetislabičné řádky (neboli dekasylaby), které byly tehdy stejně běžné jako zkřížený rytmus a-b-a-b v rýmech. Někteří básníci nyní skládali alexandriny, básně s dvanáctislabičnými řádky a střídáním femininních a maskulinních rýmů (ty první končily tichým e, např. la France). Ale Nostredame ne. Ve skutečnosti se vůbec nenechal svazovat literárními konvencemi nebo módou. Básníkům se čtyřverší líbila proto, že jejich jednoduchý rýmový vzorec jim umožnil zaměřit se na jednu myšlenku a vyjádřit tak obtížná, a dokonce hrdinská či morální témata. Nostredame je také preferoval, ale neváhal literární formy střídat. Jeho rýmy byly občas považovány za průměrné proto, že v nich nechával konečné slabiky samotné (cristal a espouvantal), nebo proto, že používal slabiky, které se psaly stejně, ale vyslovovaly odlišně (například cher [vysl. šér] a boucher [vysl. buše]). Rovněž občas používal jedenáctislabičné nebo dvanáctislabičné řádky a příležitostně navázal na cézury slovem, které začínalo souhláskou místo samohláskou (viz první řádek), což bylo proti tehdejším zvyklostem.70

Přesto byl natolik dobrým básníkem, že dokázal využít didaktickou povahu čtyřverší a jemně je pak přesměrovával k budoucnosti, čímž umožnil vstup do dlouhého nepřetržitého sledu prorockých veršů. Nejen že poezie obdařovala jeho slova vážností a kouzlem, které ostatní autoři almanachů postrádali. Také mu poskytovala vodítko k řádu kosmu, záměrům přírody, nezměrnosti Boha a zmatku světa. Nakonec vždy záleželo na slovech, v poezii i próze. Substantiva a adjektiva v jeho mnohobarevném světě zářila jako osamělá světla, ale rovněž čerpala energii ostatních slov. „Vybrán bez vděku, ve smrti oplakáván, radostné spojenectví“: kdo dokáže poznat, zda jsou to zástupné symboly miniaturních příběhů nebo rozházené tyčinky ve hře slovního mikáda? Snad na tom nezáleželo. Jeho slova ve spojení s aliterací a souzvukem (profanés, pillez, expoliés), plna detailů a struktur, ničila chaos a vnucovala řád času a prostoru. Také zesilovala náladu a pocit zlého tušení, přitahovala čtenáře k nevyjádřitelnému vrcholu. „Všichni zemřou mečem, ohněm, děly, morem“:71 Nostredame dokázal věci zároveň předvádět i popisovat.

Jedna počítačová analýza identifikovala v Nostredamově slovníku 8 000 slov: větší počet než veStarém zákoně, stejný jako u Miltona, poloviční než u Shakespeara. Nostredame čerpal z latiny a řečtiny a občas z provensálštiny jižní Francie, ale obvykle se omezil na francouzštinu. V 16. století byla pro obchodní transakce a náboženskou výměnu s Římem nejvhodnější italština. Latina si uchovala své prvenství ve vzdělávání, literatuře, proroctvích a dopisech mezi evropskými humanisty. Většina obyvatel Francie mluvila nářečím, ale francouzština získávala pevnější pozici jako prostředek komunikace ve městech a také jako prestižní literární forma. Deset let předtím, než Nostredame začal psát almanachy, královský výnos předepsal používání francouzštiny místo latiny ve všech smlouvách, soudních aktech a oficiálních dokumentech. Mělo to pomáhat proti dvojsmyslnosti. Nostredamovi dvojsmyslnost nevadila, ale domníval se, že francouzština má takové možnosti vyjádření, které v latině nenacházel. „Své dílo jsem napsal francouzsky,“ napsal jednomu zákazníkovi, „protože o ni pečují galské múzy.“72Francouzština mu také umožňovala oslovit širší okruh čtenářů, zvýšila prodej a snad pozvedla jeho důvěryhodnost tím, že mu přinesla všeobecnou přitažlivost. Tento jazyk upevnil jeho proroctví v každodenním životě čtenářů, ale zároveň dokázal zachovat jejich posvátnou auru.

Některá slova se vynořovala znovu a znovu:smrta zmatek,ztrátaa konflikt,krála spojenectví,starýa nový. Jako větve zachycené vírem kroužily na povrchu proudu, který přetékal sváry, překvapeními a náhlými zvraty. Nostredame předpovídal „dobrodružství“73následujícího roku v živých obrazech fascinující, někdy znepokojivé krásy, plných hrdinské nenávisti a silných emocí. Spiklenci plánovali a připravovali noční přepadení. Některá města byla na vzestupu a jiná padala. Lidé byli zavíráni do vězení a pak utíkali. Tajné dopisy vedly ke zradě nebo smrtelným otravám. Proud slov často působil drtivě: „neobvyklý noční zvuk předznamenává morové nesnáze“. Jinde nacházíme znepokojivé scény. V jedné z nich roste v ulicích měst plevel do výšky kolen a slunce upéká zemi dosucha. Další ohlašuje konflikt mezi Evropany a muslimy. Frakce budou stát proti sobě, vzbouřenci se vrátí, barbaři do Evropy vtrhnou po zemi i po moři a pak žalářníci sami skončí ve vězení, ale nic se nedá do pořádku. Předpověď končí tvrdě, s hlubším přátelstvím mezi divokými zvířaty než mezi lidskými bytostmi. Tyto almanachy a předpovědi byly epizodami v lidském dramatu, které neustále slibovaly nemožné rozuzlení.

Nostredame nic nevynechával. Vše kupil na jednu hromadu. „Rozřezán, vyprázdněn, nový, starý, věrný“: takových řádků byly stovky. Připomíná to uspořádané série, kolonády a řady v galeriích, které připadaly renesanci tak uspokojivé. Přesto Nostredame vyniká svou cílevědomostí. „Sníh, led, velký mráz, vítr, déšť, mlha, lstivé počasí a časté deště ve všech západních oblastech.“74V jeho sériích se spojují adjektiva a substantiva, s členy nebo bez nich. Vycházejí ve stejné míře ze soupisů notáře i diagnostik lékaře. Nostredamovy předpovědi dokonce zaznamenávaly symptomy moru: neuhasitelná žízeň, sucho v ústech, zvracení, průjmy a zažloutlá kůže. S těmito výčty přicházely repetice. Říkal, že mnoho lidí bude „zbito, okradeno a obráno, a mnoho chrámů bude znesvěceno, vypleněno a vydrancováno“. Máme tu repetice synonymních adjektiv, repetice zlomků v jednom čtyřverší („až do dokonání“) a repetice, které prostě jen zdůrazňují dojem velkého množství („mnoho a přemnoho vraků lodí“). Ačkoliv Nostredame psal takové repetitivní věty někdy i do svých dopisů, nelze se vyhnout závěru, že to byl jeho literární nástroj, způsob, jak vyjádřit hojnost jeho světa nebo odvrátit děsivou možnost prázdnoty – to, čemu jeho současníci říkalihorror vacui.

Nostredame pokryl každou stránku svého světa: vojenská obléhání a vraky lodí, pikle a papežské volby, nekonečné deště, ztrátu dobytka, hlad a svrab, průchod po zemi i moři, bratry bojující mezi sebou, hodnostáře podepisující dohody a další lid účastnící se veřejných debat. Všechny životy byly propojeny, všechny lidské činnosti na sebe navzájem měly vliv. Jeho předpovědi pro rok 1558 končily s nadějí, ženámBůh udělí rok míru, lásky a souladu.75Většina ostatních autorů předpovědí psala o počasí nebo kometách raději než o politice. Když už se o politice zmínili, bylo to ve strohých, faktických, obecných poznámkách o válce, povstáních a mocných lidech. Angličan Cornelys Scute například věnoval různé části svých předpovědí pro rok 1554 tehdejším předním vládcům. Nostredamův záběr byl mnohem širší: zejména se zabýval osudy měst, krajů, národů a celého křesťanstva. Tím, že byla politika (nízká i vysoká) významnou součástí Nostredamových almanachů, dodržel tradičně očekávaná témata žánrů a zároveň je překračoval. Když konflikt mezi katolíky a protestanty rostl na intenzitě, básníkům bylo zatěžko omezovat se jen na nadpozemská témata. Vždyť byli také veřejnými postavami. A jako od takových se od nich čekalo, že budou schvalovat strany, ospravedlňovat cíle, hanět nepřátele a poskytovat alternativy ke krizi. To, jak se u Nostredama snoubí poezie s politikou, naznačuje, že to také dobře chápal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nostradamus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.