Úsvit hackerů

Jaká je vlastně historie hackingu? Asi vás překvapí, že začíná mnohem dříve než kam sahá historie internetu, procesorů a DVD. Tento seriál vás provede celou historií hackingu.

Prolog: Al-Kindi a zrození kryptoanalýzy

Zlaté časy internetu jsou dávno za námi. Byla to doba, kdy Síť ovládali lidé, kteří jí skutečně rozuměli a věděli, co je pro ni nejlepší. Pojďme společně po stopách těch, kteří tvořili historii internetu, ať už v tom dobrém či špatném slova smyslu. Začíná nový historický seriál Úsvit hackerů.

Redakční poznámka: Víme, že slovo hacker původně označovalo kutila, který „viděl pod povrch věcí“. Dnes je spíše používáno pro člověka zodpovědného za počítačové útoky a kriminalitu obecně. Budeme proto slovo hacker používat v jeho nejširším smyslu – jako označení pro člověka s hlubokými znalostmi, který je zároveň schopen díky těmto znalostem prolamovat ochrany.

Počátkem devátého století, tisíc let před tím, než Joseph-Marie Jacquard vynalezl svůj spřádací stroj řízený děrnými štítky a učinil tak první krůček na cestě k moderním programovatelným počítačům, vznikl v Iráckém Bagdádu hackerský manuál: „Rukopis o dešifrování kryptografických zpráv“ jehož autorem byl Abu Yusuf Yaqub ibn Ishaq al-Sabbah Al-Kindi (Al-Kindi, česky též Alkindus).

Zatímco dnes západní svět v podstatě právem pohlíží na muslimské školství a vědu s despektem, na počátku devátého století vzdělání a vědy na blízkém a středním východě vzkvétaly. Arabové shromažďovali spisy a znalosti antického světa a úspěšně je kombinovali s myšlenkami importovanými z Indie a Číny. Centrem vzdělanosti byl Bagdád, v němž kalíf al-Mamun po roce 818 založil „Dům moudrosti“, kde byly překládány zejména řecké vědecké spisy. Mladý Al-Kindi měl štěstí, že přišel jako mladý student do Bagdádu zrovna v této době. Kalíf al-Mamun si jeho nadání pro vědy záhy všiml a pověřil jej, společně s matematiky Al-Khwarizmim a bratry Bana Musovými, vedením „Domu moudrosti“. Al-Kindi se věnoval filozofii, astronomii, hudební vědě a také matematice. Řecké spisy jej fascinovaly, zároveň se ale nijak neostýchal kritizovat jejich nedostatky a nepřesnosti a prosazoval, aby na nich učenci dále stavěli a jednotlivé myšlenky a obory dále rozvíjeli (což byl přístup, který křesťanská Evropa naplno přijala až v době osvícenství o bezmála tisíc let později).

Abu Yusuf Yaqub ibn Ishaq al-Sabbah Al-Kindi

Snaha skrývat význam či obsah zpráv a zápisů je prakticky tak stará jako písmo samo. První příklady šifrování lze nalézt v Egyptě, kde byly některé nápisy v hrobkách tesány tak, aby skrývaly skutečný význam (ale nikoliv samotný text). Mezi první příklady šifer patří i hliněné tabulky z Mezopotámie, na nichž byl zašifrován například recept na hrnčířskou glazuru.

Staří Řekové používali pro předávání vojenských rozkazů skytalu – jednoduchý mechanický nástroj pro transpozici. Jednalo se o vícehranný dřevěný kolík o přesných rozměrech, na kterém se zpráva dekódovala prostým namotáním – písmena se seřadila na jednotlivých ploškách kolíku do zprávy která dávala smysl.

Rekonstrukce řecké skytaly

Jednou z prvních metod, která se uplatňovala v antickém světě, byla steganografie, tedy fyzické ukrytí zasílané zprávy tak, aby nebylo snadné odhalit její existenci. Její účinnost je ale omezena důmyslností při maskování zprávy i důsledností nepřítele při jejím hledání. Skvělým příkladem steganografie je příběh řeckého exulanta Demarata, který žil v pátém století před Kristem v Perské říši a rozhodl se varovat svou domovskou Spartu o přípravách perského krále Xerxese na válečné tažení. Demaratus vzal tehdy běžnou písařskou tabulku potaženou voskem, ten z ní odstranil, zprávu napsal přímo na dřevěnou desku a poté opět vosk nanesl. Tabulka prošla coby „nepopsaná“ bez povšimnutí několika Perskými kontrolními stanovišti a dostala se až do Sparty, kde záhy odhalili skrytý vzkaz. Sparťané se na útok připravili a Peršany úspěšně vlákali do léčky.

Antický svět ale znal i první poměrně účinnou metodu šifrování – substituční šifry. Při jejich použití se podle určitého klíče změní význam písmen (nebo hlásek). V jednodušších případech je abeceda prostě jen otočena nebo posunuta o určitý počet písmen (to byl i případ šifry ROT13, která je založena na Caesarově šifře), nebo je na počátek abecedy vloženo určité slovo a za ním pokračuje abeceda normálně (a je tak vlastně o délku slova posunuta). Případně lze postupy kombinovat. Písmena abecedy mohou být nahrazena také jinými znaky (pro dešifrování zprávy je pak potřeba mít tabulku s „klíčem“, zatímco v předchozích případech si lze klíč poměrně snadno zapamatovat). Po víc než tisíc let byly substituční šifry v podstatě bezpečné. V devátém století ale právě Al-Kindi objevil spolehlivou metodu, jak je překonat. Na počátku ovšem (jak už to tak bývá) stála náhoda a kupodivu i studium Koránu.

Ukázka principu substituční šifry ROT13

Nebyly to řecké ani římské šifrované zprávy, ale podrobné studie svaté knihy, které předcházely vzniku prvního „hackerské manuálu“. Teologové se při zkoumání prorokových zjevení snažili určit jejich chronologii. Předpokládali totiž, že jistá slova jsou „mladší“ a podle četnosti jejich výskytu lze jednotlivé pasáže knihy časově uspořádat. Zkoumali také takzvané „hadís“, což jsou v podstatě příběhy z prorokova života, a snažili se prokázat jejich autentičnost. Studovali proto etymologii slov a strukturu vět, aby zjistili, zda dané texty odpovídají způsobu prorokova vyjadřování. Kupodivu se ale nezastavili ani na úrovni slov a věnovali se i jednotlivým písmenům. Zjistili přitom, že jednotlivá písmena mají v psaném textu určitou typickou frekvenci výskytu (například a nebo l se v arabštině vyskytuje desetkrát častěji než j).

Byl to právě Al-Kindi, koho napadlo, že znalost četnosti výskytu písmen v konkrétním jazyce by bylo možné využít ke čtení substitučních šifer. Pokud víte, v jakém jazyce je text šifrován, stačí zjistit, jaká písmena (nebo znaky) se v textu vyskytují s určitou četností a následně je přiřadit písmenům s obdobnou frekvencí výskytu v daném jazyce (pro urychlení nebo zpřesnění lze využít i statistické metody). Metoda frekvenční analýzy, jak ji popsal Al-Kindi a do latiny a italštiny převedl v roce 1474 Cicco Simonetta, zůstala nejpokročilejším „hackem“ vlastně až do první poloviny 20. století. Jedním z nejslavnějších příkladů jejího použití v Evropě bylo odhalení spiknutí Sira Anthony Babingtona a katolické Skotské královny Marie s cílem zavraždit královnu Alžbětu I. Šifry, které mohly frekvenční analýze odolávat, se objevily až kolem roku 1850 (například šifra Playfair, která využívala substituci několika písmen současně, nebo metody kombinující několik abeced).

První stránka Al-Kindiho „Rukopisu o dešifrování kryptografických zpráv“

Tabulka se šifrou skotské královny Marie z roku 1585

Al Kindi nebyl hackerem v pravém slova smyslu. Vynalezl sice metodu pro luštění nejsofistikovanějších šifer starověku a středověku, není ale známo, že by ji významným způsobem uplatnil v praxi. Ostatně frekvenční analýza a kryptografie byly jen jednou z mnoha oblastí které jej zaujaly. Mnohem více času věnoval filosofii a teologii, astronomii, optice, matematice či hudební teorii a zajímal se i o medicínu a chemii (patřil dokonce mezi kritiky alchymie).

Al-Kindi měl obrovské štěstí, protože většinu svého života prožil za kalifátu al-Mamuna a jeho bratra al-Mutasima, kteří mu byli osobně nakloněni a podporovali jeho neortodoxní názory. S nástupem kalifů al-Wathiqa (842) a a al-Mutwakkila (847) se jeho situace zhoršila. Problémem byly jak jeho názory, tak boj o moc v „Domě moudrosti“, kde působil. Al-Kindi nakonec zemřel roku 873 osamělý a zapomenutý. Značná část jeho díla byla posléze zničena nebo ztracena nejen ortodoxními a militantními muslimy, ale i při nájezdech Mongolů.

Použité zdroje:

- Simon Singh – The Code Book

- Wikipedia.org: Frequency analysis

- Muslimheritage.com

- Obrázky pocházejí z Wikipedie

1903: Maskelyne vs. Marconi

Příběh prvního „hackera“ Nevila Maskelyna sice odehrál před více než sto lety v době obloukových lamp, telegrafu a mosazných projektorů, přesto se vlastně vůbec neliší od dnešních „hackerských“ historek. Seriál Úsvit hackerů vás zavede do dalších zákoutí dlouhé historie toho, čemu říkáme hacking.

Londýn, červen roku 1903. V pozdním odpoledni si malé, leč nedočkavé publikum v Královské přednáškové síni netrpělivě špitalo, zatímco na pódiu John Abrose Flemming připravoval zvláštní přístroj poněkud verneovského vzhledu: zázrak nejnovější telekomunikační techniky, bezdrátový telegraf Guglielma Marconiho, jehož prostřednictvím mělo být navázáno spojení s bezmála 500 kilometrů vzdálenou vysílací stanicí na vrcholu útesu v Cornwallském Poldhu, odkud se chystal vysílat vzkaz do Londýna sám Marconi.

Guilelmo Marconi

Jenže ještě než mohla ukázka zázraku techniky začít, zaslechl Flemingův asistent Arthur Blok bzučení z obloukové lampy umístěné v mosazném přednáškovém projektoru. Někdo vysílal do místnosti silné elektromagnetické pulzy. Blok si záhy uvědomil, že se nejedná o náhodné pulzy, ale o morseovku. Nejprve jedno slovo: •–•  •–   –,   pak znovu a znovu: Rat, rat, rat (krysa). Že se mu to nezdá, dokazovala páska odvíjející se z telegrafu, na které po opakovaném slově „krysa“ pokračovala v morseovce posměšná básnička: „Byl jednou jeden italský kos, který tahal veřejnost za nos“ následována dalšími chytře vybranými posměšnými verši ze Shakespeara.

Podivné „vysílání“ po několika minutách skončilo – a jen pár okamžiků poté začal z Cornwallu vysílat vzkazy Marconi. Ukázka bezdrátového telegrafu sice byla úspěšná, nicméně škoda, kterou neznámý hacker napáchal, byla značná. Marconi totiž veřejnost přesvědčoval, že jeho technologie pro bezdrátový telegraf je naprosto bezpečná – do přenosu podle něj nebylo možné vstoupit ani jej odposlouchávat bez znalosti přesné přenosové frekvence (nám takové tvrzení dnes přijde směšné, ale je třeba si uvědomit, že rádiové vysílání byla na počátku minulého století revoluční technologie, které krom několika zasvěcených expertů nikdo nerozuměl). Ani po události v královské přednáškové síni nebyl Marconi ochoten přiznat, že by jeho bezdrátová telegrafie nebyla bezpečná. „Nebudu zařízení předvádět nikomu, kdo o něm pochybuje, “ prohlásil. Jeho asistent Flemming označil čin za „vědecké chuligánství“ a „urážku tradic královské instituce“ a v dopise zveřejněném v novinách žádal veřejnost o pomoc s odhalením viníka.

Nemusel čekat dlouho. Dopis přiznávající autorství „hacku“ otiskly o čtyři dny později Timesy. Jeho autor ospravedlňoval svůj čin snahou demonstrovat bezpečnostní díry Marconiho technologie, což podle něj bylo ve veřejném zájmu. Byl jím Nevil Maskelyne, devětatřicetiletý salónní magik, vynálezce a první skutečný „hacker“ v historii.

Nevil Maskelyne

Nevil Maskelyne se narodil jako jedno ze tří dětí Johna Nevila Maskelyna, slavného britského magika, kouzelníka a též vynálezce mechanického systému pro placený vstup na toalety (ale i řady dalších viktoriánských udělátek). J.N. Maskelyne napsal „Sharps and Flats“, jednu z prvních knih o podvodech v karetních hrách, vynalezl řadu iluzionistických triků, které se dodnes používají, a společně s Harry Houdinim usiloval o odhalování „nadpřirozených“ podvodů. Nevil Maskelyne šel ve šlépějích svého otce – věnoval se magii a společně s ním vystupoval v Egyptian Hall na Picadilly. Sám se ale proslavil především jako vynálezce a soupeř Guglielma Marconiho. Za poznámku stojí, že syn Nevila (vnuk Johna Nevila) pokračoval v tradici svého děda i otce a své znalosti a dovednosti iluzionisty uplatnil za druhé světové války při vymýšlení kamufláží a klamů pro britskou armádu, například nafukovací model tanku Sherman, nebo malých zařízení určených pro úniky vojáků ze zajetí, které navrhoval pro MI9 v Káhiře (jednalo se například o nástroje ukryté v kriketových pálkách, mapy na hracích kartách nebo pilky ukryté v hřebenech).

Otec Nevila Maskelyna, J. N. Maskelyne

Zpočátku mladý Maskelyne využíval morseovku a rádiový přenos k vylepšení svých iluzionistických vystoupení – například pro triky se „čtením mysli“ nebo pro vzdálené zapalování střelného prachu pomocí uhlíkového oblouku aktivovaného elektromagnetickým pulzem. Už v roce 1900 ale začal experimentovat s přenosem na větší vzdálenosti mezi pozemní stanicí a balónem vzdáleným 10 mil, nicméně záhy zjistil, že svůj výzkum nemůže díky Marconiho široce pojatým patentům nijak uplatnit.

Marconi ovšem ležel v žaludku nejen Maskelynovi, ale především provozovatelům klasických „drátových“ telegrafů. Společnosti, které investovaly obrovské částky do pozemních i podmořských kabelů a utrácely nemalé částky za jejich údržbu, se pochopitelně bezdrátovou telegrafií cítily velmi ohroženy. Jednou z největších byla Eastern Telegraph Company (ETC), která vlastnila a provozovala páteřní telekomunikační síť Britského impéria s kabely vedoucími do Indonésie, Indie, Afriky, Jižní Ameriky a Austrálie. Poté, co se Marconimu v prosinci 1901 poprvé zdařil bezdrátový přenos přes Atlantik, najala ETC Maskelyna, aby pro ni provedl rozsáhlou průmyslovou špionáž.

Maskelyne postavil na atlantickém pobřeží padesátimetrový anténní stožár (jeho základy dodnes existují), aby vyzkoušel, zda bude možné odposlouchávat vzkazy, které Marconiho společnost vysílala směrem k zaoceánským lodím. Maskelyn uspěl – ve svém článku v časopise The Electrician z listopadu 1902 píše o naprosté absenci zabezpečení bezdrátového telegrafu: „Marconiho vzkazy jsem snadno zachytil s pětadvacetimetrovou anténou připevněnou k prostému lešení. Po postavení stožáru jsme měli problém nikoliv zprávy zachytit, ale spíše regulovat sílu přijatého signálu.“

Marconi byl přesto přesvědčen o bezpečnosti své technologie – součástí jeho patentu byl postup pro naladění vysílače na přesnou vlnovou délku, a protože v té době ještě neexistovaly radiové přijímače umožňující jednoduché ladění, zdálo se, že takový postup pro zabezpečení přenosu stačí. Maskelyne ale dokázal, že vysílání lze odposlouchávat i s „nenaladěným“ širokopásmovým přijímačem, a posléze předvedl i možnosti rušení přenosu – veřejně poprvé právě v červnu 1903.

Poštovní úředníci si prohlížejí Marconiho bezdrátový telegraf

Fleming nadále posílal do novin články o „urážce vědy“, na které Maskelyne odpovídal lakonickým konstatováním: „Rád bych profesoru Flemingovi připomněl, že urážka není argumentem.“ Přes úspěšný „hack“ bezdrátového telegrafu ale Marconiho společnost MIMCC (Marconi International Marine Communications Company) díky potřebě bezdrátového spojení v zaoceánské lodní dopravě na počátku 20. století prosperovala a nakonec hrála významnou roli při realizaci prvních rozhlasových přenosů v Anglii v letech 1920–22 a v roce 1924 založila svou Italskou odnož Unione Radiofonica Italia, která získala monopol na rozhlasové vysílání během Mussoliniho vlády.

Po válce se URI přejmenovala na RAI a existuje dodnes. Původní britský podnik se pod názvem The Marconi Company stal v roce 1946 součástí koncernu English Electric, aby se posléze na konci 60. let stal dceřinou společností GEC-Computers. The Marconi Company se následujících třicet let věnovala úspěšně armádním zakázkám a nakonec byla odkoupena v roce 1999 British Aerospace (BAE Systems). Poté se mateřská GEC přejmenovala na Marconi plc a o šest let později byla pozřena Ericssonem – s tím zmizelo i Marconiho jméno. Ale to už je jiná historie.

Jak jsme zmínili na začátku – příběh Nevila Maskelyna sice odehrál v době obloukových lamp, telegrafu a mosazných projektorů, ale příliš se neliší o mnohem mladších „hackerských“ historek. Těším se u některé z nich na shledanou.

Zdroje

- Newscientist.com

- Socialphy.com

- Wikipedia.org

- Perpetualfutility

- Obrázky pocházejí z Wikipedie

1917: místnost 40 a Zimmermannův telegram

Německý říšský ministr zahraničí Arthur Zimmermann zaslal v roce 1917 na německé velvyslanectví ve Washingtonu zašifrovaný telegram. Jeho obsah se ale do britských rukou dostal ještě dříve, než jej dostal německý velvyslanec v Mexiku. Šifranti, předchůdci dnešních hackerů, tak začali psát světové dějiny.

Máme v úmyslu zahájit 1. února neomezenou ponorkovou válku. Pokusíme se přesto udržet Spojené Státy Americké neutrální. V případě, že se to nepodaří, navrhujeme Mexiku spojenectví na tomto základě: společné vedení války, společné uzavírání míru, vydatná finanční pomoc a souhlas z naší strany, pokud Mexiko opět dobude svá v minulosti ztracená území – v Texasu, Novém Mexiku a Arizoně. Jednotlivosti ponecháváme Vaší Excelenci. Vaše Excelence návrhy přísně důvěrně sdělí prezidentovi, jakmile bude válka se Spojenými státy jistá, a poté ho požádá, aby vyzval Japonsko k následování a současně byl prostředníkem mezi námi a Japonskem. Prezidentovi prosím řekněte, že bezohledné nasazení našich ponorek skýtá naději, že se Anglii podaří za několik měsíců donutit k míru. Potvrďte příjem.
Zimmermann

(Český překlad Zimmermannova telegramu převzat a upraven z Wikipedie.)

Šifrovaný telegram, který odeslal 16. ledna 1917 německý říšský ministr zahraničí Arthur Zimmermann na německé velvyslanectví ve Washingtonu, se do britských rukou dostal ještě dříve, než jej úředníci Western Union ve Washingtonu stačili přeposlat německému velvyslanci v Mexiku, Heinrichu von Eckardtovi. Šifranti, předchůdci dnešních hackerů, tak přehodili výhybku na trati světových dějin. Začala se psát další kapitola úsvitu hackerů.

Kopie telegramu v zašifrované podobě, tak jak byla odeslána prostřednictvím Western Union z Washingtonu do Mexico City.

Mezi Německem a USA neexistovalo v roce 1917 přímé telegrafní spojení podmořským kabelem, o to se postarali Britové ještě před úsvitem prvního dne války, kdy se loď Telconia přiblížila k německému pobřeží a pod rouškou tmy přestřihla německé transatlantické kabely. Němci tak museli k diplomatickým účelům využívat spojení neutrálních zemí, konkrétně kabel vedoucí ze Švédska a americký kabel směřující na ambasádu USA v Dánsku.

Mělo to ale dva háčky. Zaprvé ani jeden z kabelů nevedl přímo do Ameriky – oba procházely přes zesilovací stanici v Porthcurno, poblíž Land’s End, nejzápadnějšího výběžku Anglie. Telegrafní signál zde ovšem byl nejen zesilován, ale také kopírován – veškerou komunikaci měla k dispozici britská admiralita a také tajná služba, zejména šifranti v „Místnosti 40“. A to byl ten druhý háček – Britové totiž počátkem roku 1917 uměli většinu německých šifrovaných zpráv rozluštit.

V „Místnosti 40“ pracoval 16. a 17. ledna Nigel de Grey, malý nenápadný třicátník, kterému kolegové přezdívali „šedá myš“. Společně s ním se rozluštění telegramu věnovali jeho kolegové Dilly Knox a William Montgomery.

Místnost 40

První specializovaná kryptoanalytická jednotka, sekce britské admirality (velitelství královského námořnictva) označovaná jako „Room 40“, byla založena již v říjnu 1914. Jeho vedení se ujal ředitel námořního vzdělávání Alfred Ewing, mezi jehož koníčky patřilo právě prolamování šifer. Najal civilisty, jako byl William Montgomery, překladatel německé teologické literatury a nakladatel Nigel de Grey. První cennou trofej pro dešifrování německých zpráv získali Britové od Rusů. Těm se totiž podařilo získat z vraku lehkého křižníku Magdeburg, který koncem srpna 1914 najel na mělčinu poblíž estonských břehů, dvě kopie knih s německými šiframi SKM (Signalbuch der Kaiserlichen Marine), z nichž jednu předali Britům.

Ještě v roce 1914 získali Britové další dvě šifry: HVB (Handlesschiffverkerhsbuch) používanou válečnými a obchodními loděmi, flotilou námořních vzducholodí a ponorkami a také VB (Verkershbuch). Šifranti z místnosti 40 si ale dokázali poradit i s kuriózními hádankami, které nebylo možné rozluštit pomocí „manuálů“. Podařilo se jim například odhalit záhadu turecké pohlednice, která byla zaslána Siru Henry Jonesovi na adresu 184 King’s Road, Tighnabruaich, Skotsko. Sir Henry se domníval, že pohled byl od jeho syna, kterého v té době věznili Turci, bylo mu ale podezřelé, že pohlednice dorazila nepopsaná a se špatnou adresou – domy v Tighnabruaich v té době ještě neměly čísla a nebyla tam ani King’s Road. Šifranti z místnosti 40 přišli na to, že adresa patrně odkazuje na Bibli, knihu I. královskou, kapitolu 18, verš 4: „vzal Abdiáš sto proroků a skryl je po padesáti v jeskyni a krmil je chlebem a vodou“. Syn sira Henryho zkrátka a dobře jen poslal ujištění, že je na živu a že ve vězení nestrádá.

Budova Admirality postavená v Londýnském Whitehallu v roce 1726, v jejímž prvním patře byla „Místnost 40“ (kresba budovy z roku 1760)

De Greyovi se podařilo větší část telegramu rozluštit za méně než den. Měl totiž k dispozici nejen námořní šifru 0075, kterou ukořistili Rusové z křižníku Magdeburg, ale také diplomatickou šifru 13040. Ta byla získána v březnu 1915 ve zcizeném zavazadle německého agenta v Persii, Wilhema Wassmusse. Některá slova v telegramu bylo o něco složitější poskládat, neboť byla šifrována po slabikách nebo hláskách – například název státu Arizona museli Němci hláskovat, protože se stal součástí USA až v roce 1912 a nebyl tak v součástí standardních německých kódů.

Část dešifrovaného Zimmermanova telegramu – ve spodní části je vidět, že název státu Arizona museli Němci kódovat po slabikách a hláskách.

Zimmermannův telegram měl potenciál ovlivnit veřejné mínění v USA a změnit tak průběh války, to bylo Britům jasné. Ještě než se tak stalo, bylo třeba vyřešit otázku, jak vše zveřejnit, aniž by na Brity padlo podezření, že odposlouchávají diplomatický telegraf a znají německé šifry. Uplynuly dva týdny a Německo 1. února skutečně vyhlásilo obnovení „neomezené“ ponorkové války, na což reagovaly 3. února Spojené Státy přerušením diplomatických styků. Britské ministerstvo zahraničí dostalo rozluštěný telegram 5. února, ale obávalo se předat jej Američanům, neboť by muselo přiznat, že Britové odposlouchávají diplomatické telegramy a prolomili německé kódy.

První problém vyřešili Britové elegantně – podařilo se jim získat šifrovanou verzi telegramu od Mexické telegrafní společnosti. Britský agent „H“, patrně velvyslanec Thomas Hohler, v Mexiku uplatil úředníka v kanceláři telegrafní společnosti, aby mu vystavil kopii telegramu. Zašifrovaný text z Mexika pak bylo možné porovnat s kopií, kterou měla uloženou Western Union ve Washingtonu a prokázat tak jeho autentičnost. Zbývala otázka, jak utajit únik německé šifry 13040. Britové kopii šifry předali Američanům, aby mohli zprávu nezávisle rozluštit a domluvili se na oficiální verzi: dešifrovaný text se podařilo získat britským agentům v Mexiku. Německé ministerstvo zahraničí kupodivu návnadu spolklo a namísto výměny šifry hledalo zrádce na velvyslanectví v Mexiku.

Význam telegramu byl pro další vývoj událostí zásadní. Ještě na počátku roku 1917 byly články v amerických novinách v podstatě srovnatelně kritické vůči Němcům, Britům i Francouzům. Po obnovení ponorkové války, zveřejnění telegramu a potvrzení jeho autentičnosti samotným Arthurem Zimmermannem (který doufal, že Američané pochopí, že návrh Mexiku se týkal pouze případu, kdy by USA vstoupily do války) se situace rychle obrátila. Ještě na počátku roku prohlašoval prezident Wilson, že by bylo „zločinem proti civilizaci“ vést národ do války, krátce po zveřejnění telegramu ale prohlásil: Myslím, že by kongres měl označit nedávné činy Německé Říšské vlády za nic menšího, než vyhlášení války vládě a lidu Spojených Států a přijmout válečný stav, který nám byl tímto vnucen.

Spojené Státy vyhlásily Německu válku 6. dubna 1917. První světová válka pomalu ale jistě začala nabírat nový směr (a nevyhnutelně tak připravovat podmínky pro ještě strašnější druhou).

Zdroje

- The Code Book

- Simon Sigh

- Wikipedie

- Archives.gov

- Firstworldwar.com

Marian Rejewski a Enigma

Příběh prolomení šifrovacího stroje Enigma je znám zejména díky stejnojmennému filmu. Ve skutečnosti se ale začal psát ještě dříve, než se Německo změnilo ve Třetí říši a mnohem blíže než v Bletchely Parku. Bezmála sedm let před začátkem války totiž tajemství neodhalili Britové nebo Francouzi, ale polští matematici.

V neděli 8. listopadu 1931 dorazila do Grand Hotelu v belgickém Verviers na schůzku s francouzským tajným agentem, známým pod přezdívkou „Rex“, netrpělivě očekávaná návštěva. Byl jí Hans-Thilo Schmidt, zaměstnanec německé Chiffrierstelle, úřadu zodpovědného za zabezpečení německé vládní a armádní komunikace. Za 10 000 marek (zhruba milion v dnešních korunách) si „Rex“ mohl ofotografovat dva uživatelské manuály „Návod k použití šifrovacího stroje Enigma“ a „Návod k použití klíčů šifrovacího stroje Engima“. V onen podzimní den roku 1931 byl nevědomky učiněn první krok k porážce tehdy ještě neexistující Třetí Říše. Další z příběhů úsvitu hackerů ale doopravdy začal ještě o třináct let dříve, v posledních měsících první světové války.

Francouzský agent „Rex“ (vl. jménem Rudolf Stallmann) používal jméno Rodolphe Lemoine

V sobotu 23. února 1918 podal německý inženýr Arthur Schreibius patentovou přihlášku na šifrovací stroj využívající mechanismus s válci, který kódoval text na principu proudové šifry. Krátce poté s Richardem Ritterem založili společnost Schreibius & Ritter a nabídli svůj přístroj nejprve německému námořnictvu a ministerstvu zahraničí, ale když o něj vojáci ani diplomaté neprojevili zájem, převedli v roce 1923 patentová práva na nově založenou akciovou společnosti Chiffermaschnien AG („Šifrovací stroje“ a.s.) a rozhodli se svůj přístroj vyrábět.

Schéma mechanismu komerční verze Enigmy z patentové přihlášky v USA (1928)

Světu jej představili na kongresu mezinárodní poštovní unie počátkem roku 1924 pod názvem „Enigma model A“ – první Enigma vypadala jako přerostlý psací stroj a vážila poctivých 50 kg. O rok později byl uveden model B s podobnou konstrukcí. V roce 1926 pak přišel model C, který přinesl zásadní novinku – takzvaný reflektor, který zásadně měnil fungování Enigmy a výrazně zvýšil její možnosti. V té době si přístroje všiml a podpořil jeho využití v německé armádě také jistý Rudolph Schmidt, velitel německých spojařů (spojovacího vojska), který o pár let později sehnal svému bratrovi Hansu-Thilovi místo u Chiffrierstelle.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úsvit hackerů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.