Miroslav Ivanov

Byl český spisovatel a publicista, zabývající se především historií a literaturou faktu.

V roce 1948 odmaturoval na gymnáziu v Jaroměři. Rok pracoval v různých povoláních a poté začal studovat češtinu a dějepis na Univerzitě Karlově v Praze, kde promoval v roce 1953. Do roku 1960 byl asistentem na Filosofické fakultě UK. V šedesátých letech pracoval jako redaktor časopisu Hlas revoluce. V roce 1967 přešel na dráhu spisovatele z povolání. Věnoval se především kauzám z české historie - rukopisné spory, smrt Svatého Václava a další.

Byl dlouholetým předsedou Klubu autorů literatury faktu.

Utajené protokoly aneb geniální podvod

V roce 1817 nalezl Václav Hanka ve sklípku královédvorského kostela rukopis 14 básní, psaných staročesky na středověkém pergamenu. Jsou pravé? Pocházejí ze 14. století či byly podvrženy?

Autor vypráví čtivým způsobem historii zkoumání pravosti Královedvorského a Zelenohorského rukopisu na pozadí politické situace v ČSSR v letech 1965 až 1990 - tedy v době, která důvěryhodnosti výsledkům nehodícím se vládní garnituře, rozhodně nepřála. Tato kniha má prostý cíl: rehabilitovat některé kriminalisty z let 1968 – 1970.

Miroslav Ivanov

Utajené protokoly

aneb
geniální podvod

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miroslav Ivanov - dědicové - c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-56-7

Obsah

Utajené protokoly aneb geniální podvod

I. část: (Přípravy)

I. kapitola - (Po rukopisu Máchova Máje pátrá J. Smrkovský)

II.kapitola - (Jak to začalo)

III. kapitola - (Schůzka se třemi ministry)

IV. kapitola - (Úmysly, plány, přípravy)

V. kapitola - (Deník začíná 8. ledna)

II. část - (Heuréka)

VI. kapitola - (Zkoušky)

III. část - (Konfrontace)

VII.kapitola - (Blíží se pohroma)

VIII. kapitola - (Kudy, kudy cestička)

IX. kapitola - (Vše schvaluje Gustáv Husák)

X. kapitola - (Dozvuky či naděje)

Exkurz

Poděkování, vysvětlení

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Motto:

"Nepochopuji, jak někdo tvrditi může, že čest

národa vyžaduje obhájení Rukopisů!

Čest národa vyžaduje obhájení,

respektive poznání pravdy, nic víc -

a větší je mravnost a zmužilost uznávající omyl,

nežli obhajování omylů,

jež třeba celý národ sdílí."

T. G. Masaryk v dopise J. Gebauerovi

I. část:

(Přípravy)

I. kapitola

(Po rukopisu Máchova Máje pátrá J. Smrkovský)

Byl pozdní večer - první máj, večerní máj - byl lásky čas, hrdliččin zval ku lásce hlas, kde borový zaváněl háj...

Nebyl pozdní večer, snad kolem šesté.

Nebyl první máj, snad kolem dvacátého toho měsíce.

Zvonil telefon, nepřetržitě. Naléhavě. Otevřeným oknem páchly výfukové plyny pražské ulice.

Byl květen roku 1965 a telefon nepřestával. Jakoby si usmyslel, že musím být doma... Na kratičkou chvíli se odmlčel, snad volající pochopil, že jsem ještě ve městě, že jsem se zdržel v redakci, ale ne, za okamžik zvonil znovu.

Vzal jsem sluchátko: - Prosím... řekl jsem neutrálně.

- Tady Smrkovský.

Zarazil jsem se, bylo to nečekané. Co všechno proletí člověku hlavou během jedné, dvou vteřin. Pak jsem neurčitě prohlásil: - Tady Ivanov... Miroslav.

Trochu chraptivý hlas na druhém konci se chtěl ubezpečit, jestli jsem ten spisovatel. Přikývl jsem, ale v zápětí si uvědomil, že to nevidí. Řekl jsem tedy „ano“ a opáčil: - Vy jste býval v květnu 45 členem České národní rady?

Teď asi přikývl i Smrkovský, reakce mohla být stejná jako u mne, a proto po chvíli dodal: - Jo... Jenže nyní jsem tady na Ústřední komisi lidové kontroly.

Ta věta mě zneklidnila, člověk měl o podobných institucích své představy a mínění. Než jsem si mohl urovnat v hlavě myšlenky, hlas v telefonu požádal, zdali bych se k nim nedostavil.

- Proč? A kdy?

Na první otázku neodpověděl, vědomě ji přeslechl, druhou akceptoval: - Čtyřiadvacátého května... Určil hodinu a ještě se ujistil, že přijdu.

Váhavě jsem řekl: - Jistě.

- Tak tedy čtyřiadvacátého... opakoval ještě jednou datum. Cítil jsem, že končí hovor, proto jsem vpadl do jeho věty: - A důvod?

Mlčel. Chtěl být tajemný. Asi. I já mlčel a čekal na odpověď. Konečně pronesl: - Týká se to Máchy. Rukopisu jeho Máje.

Sluchátko klaplo, zavěsil a já zůstal se svými myšlenkami. Nerozuměl jsem tomu... Kdybych měl předem hádat, kvůli čemu mě zve, byl by Mácha na devadesátém devátém místě. V životě jsem se Smrkovským osobně nemluvil, telefonem poprvé až teď. Pracuji v redakci protifašistického časopisu Hlas revoluce, píšu tam články, on patří do vedení Svazu protifašistických bojovníků, vím, že byl v době kultu zavřený... Mohla nás spojovat protifašistická tematika, ale Karel Hynek Mácha?

Před čtyřmi lety mi nakladatelství Mladé fronty vydalo knížku Historie skoro detektivní, kde mám o Máchovi kapitolku nazvanou Podoba neznámá, ta vycházela na pokračování také v týdeníku Mladý svět na podzim 1961, to je tři a půl roku... Ale co s tím má společného Smrkovský?

Pochopil či uvědomil jsem si jedno: že jsem byl asi k něčemu - dík tomu, že jsem se nedávno zabýval Máchou - vybrán, co souvisí s jeho slavným Májem. Druhý den jsem sháněl telefonicky informace o rukopisu Máje. To je stejně zvláštní, položíte konkrétní otázku a dočkáte se rozpačité odpovědi. Večer jsem měl jistotu, že nikdo vlastně o rukopisu neví.

Existuje? Je ztracen? Kde je uložen? Komu naposledy patřil?

Začalo mě to zajímat, nejasnosti a záhady mě vždycky přitahovaly. Kdysi jsem napsal v knize Labyrint (vyšla v roce 1970): „Každá věc, každá příhoda má svá tajemství. I každý člověk. Zaplaťpánbůh za ně. Tajemství totiž patří k těm faktům, která dělají život životem. Představte si, kdyby neexistovala. Kdyby bylo všechno jasné, prosté a jednoduché, kdyby zkrátka kolem nás nebyla. Nač bychom se těšili? O co se přeli? Sláva všem tajemstvím. I těm nejmenším...“ A prolog jsem končil slovy: „Ať žije kouzlo tajemství, bez něhož by život stál za méně, než stojí.“

Do určeného dne zbývalo půl týdne. Využil jsem ho: prostudoval jsem vše, co souviselo s rukopisem Máje. Nabit informacemi vydal jsem se v pondělí 24. května 1965 do Karlína. Čekala tu poměrně nízká budova, nijaká, i když chtěla být moderní. Tabulka u vchodu hlásala Ústřední komise lidové kontroly a statistiky. Vrátný mi ukazuje, kam mám jít. Dlouhá chodba, na obou stranách dveře, konečně. Podlouhlá kancelář, v čele sedí Smrkovský, znal jsem ho z fotografií, po jedné jeho ruce řada lidí, které vidím poprvé, naproti další, někteří jsou z Památníku národního písemnictví na Strahově.

Usedám a stávám se svědkem.

Večer téhož dne jsem napsal fejeton a nazval ho „Jak se ztratil a nalezl rukopis Máje K. H. Máchy.“ Už tím nadpisem jsem vlastně prozradil pointu, vím, ale měl jsem k tomu důvody. Fejeton vyšel v Literárních novinách v čísle 23, strana čtyři až pět. Říkalo se v něm:

„Vypadalo to takřka detektivně.

14. dubna 1951 byl ing. Karel Krouský zatčen, později - 15. srpna 1951 rozsudkem okresního lidového soudu v Doksech odsouzen k šesti letům káznice. Rukopis Máje Karla Hynka Máchy, který byl v majetku rodiny, se ztratil. Rukopis, jehož cena se dá těžko finančně stanovit (zkuste si koupit Karlův most nebo Husův dopis - jsou věci, kde peníze nemohou vyjádřit celou hodnotu). Šeptalo se ledacos, rostly legendy, oficiálně se ale, nic nevědělo, všechno bylo v pořádku. Když v roce 1959 vyšel svazek spisů K. H. Máchy, uvádělo se na straně 480, že rukopis Máje, je v pozůstalosti vlasteneckého rolníka Jana Krouskéhoʽ.

To byla ondulace faktů: při zatčení ing. Karla Krouského rukopis zmizel, cenná knihovna Jana Krouského a hlavní část rodinného archívu (korespondence s Fr. Palackým, P. J. Šafaříkem, J. Jungmannem, J. Kollárem, K. Sabinou, J. K. Tylem, B. Němcovou) se stala z valné části nezvěstnou. Jak k tomu došlo?

Jan Nepomuk Krouský (1814-1876) patřil k vlasteneckým pracovníkům, stýkal se s předními umělci, sám se pokoušel publikovat, v roce 1861 se stal poslancem zemského sněmu a v téhle funkci zůstal až do své smrti. V roce 1878 mu postavili v místě jeho působení – v Katusicích na Mladoboleslavsku - pomník, který vydržel do roku 1951. Tehdy ho traktorem strhli a rozbili.

Ale vraťme se do starší minulosti.

V roce 1916 objevil zeť Jana Krouského, středoškolský profesor Jan Šafránek, v knihovně starého pána vzácnou věc: rukopis Máje Karla Hynka Máchy... To byla událost. Rukopis ověřila komise Národního muzea za vedení univ. prof. V. Flajšhanse, Katusice se staly poutním místem literárních historiků, Máchových ctitelů, básníků - a také středem zájmu agrárníků, kteří z toho hleděli vytlouci pro sebe politický kapitál. Přičiňoval se o to generální ředitel Škodovky a agrární senátor J. Šimůnek, šéfredaktor Venkova senátor Vraný, i jiní. V roce 1929 tu agrárníci založili Selskou jízdu, která při máchovských oslavách v roce 1936 (spolupořádala je Obec fašistická s agrárníky v Doksech) šla v čele průvodu.

Karel Hynek Mácha by se asi divil.

Divil by se i starý pán, Jan Nepomuk Krouský, původní majitel rukopisu Máje. Dlouho se nevědělo, jak se dostal rukopis do Katusic. Kolem roku 1924 objevil literární historik Ferdinand Strejček v pozůstalosti Krouského dopis Michala Máchy, básníkova bratra, který se pokoušel společně se Sabinou vydat básnické dílo K. H. Máchy a jednal proto s Janem Krouským o finanční podpoře...Tehdy prý měl Michal Mácha ponechat rukopis Máje v Katusicích, k vydání celého básníkova díla však nedošlo - Sabina, Michal Mácha i Jan Nepomuk Krouský zemřeli... a rukopis zůstal v pozůstalosti Krouského.

Ne, odehrálo se to jinak.

Kolem roku 1950 nalezl Strejček v korespondenci J. N. Krouského svazek Sabinových dopisů - a z jednoho vyplývalo, že Krouský rukopis nepřevzal od Michala Máchy, ale koupil od Sabiny. Strejček chtěl o celé věci napsat studii, jeho práce však nebyla nakonec publikována. Snad i proto, že by to vyhlíželo jako ironie: psát o tom, jak se v minulém století dostal do Katusic rukopis Máje, který se právě v Katusicích nyní ztratil. Neboť jsme v roce 1951.

Karel Hynek Mácha netušil, jak složitý osud bude mít jeho rukopis.

Také vlastenecký Jan Nepomuk Krouský nevěděl, když kupoval od Sabiny Máchův rukopis, co se jednou sběhne kolem zažloutlých stránek malého formátu, pečlivě popsaných básníkovou rukou.

Ponechme stranou otázku, zda byl ing. Karel Krouský zatčen a odsouzen oprávněně či nikoliv. Nás zajímá osud Krouského majetku. Ne statku, ale toho, který se za desetiletí stal kulturně politickou hodnotou,“ pokračoval jsem v roce 1965 ve fejetonu.

„Nedlouho před zatčením Krouského přinesla jeho manželka rukopis Máje literárnímu historikovi F. Strejčkovi jako dar za všechnu práci, kterou vykonal pro dílo K. H. Máchy.

Strejček byl překvapen - a dar přijal.

Rukopis u něho dlouho nepobyl. Za několik dní přišla ke Strejčkovi matka ing. Karla Krouského - kterého mezitím zajistili - a vzala si rukopis Máje nazpět. Řekla, že ho chce uložit.

Kam - to Strejček nevěděl. A nikdy se nedozvěděl. Zemřel na jaře 1963, stará paní Krouská, která rukopis někam odnesla, umřela též - a nad rukopisem Máje se slehla zem.

Slehla se ostatně i nad jinými věcmi…“ V další pasáži fejetonu jsem vyprávěl o osudech rozkradené Krouského knihovny a části rodinného archívu. Pak jsem pokračoval:

„Plynula léta - a rukopis Máje byl stále nezvěstný. Třebaže se F. Strejček několikrát pokoušel intervenovat, aby se po něm pátralo, celá věc zůstala i nadále v pološeru. Nikomu se do téhle ošemetné záležitosti nechtělo. Až přichází starý důchodce, svědomitý a důkladný. Začne se o věc zajímat. Píše na různá místa, klade otázky, hledá odpovědi. Je varován, aby se o nezákonnost nestaral. Nepolevil.

Jeho jméno? Josef Panáček z Doks, zasloužilý regionální pracovník. Zná víc než mnohý literární historik (nechť mi to literární historikové prominou). Podrobně se zabýval vznikem Máje a určil například (proti badateli Janskému), že první náčrtek k Máji pochází už z července 1834. Určil i jiné věci a zasloužilo by to publikovat…“

Přeskočme teď několik odstavců a zkraťme vyprávění. Když jsem pozoroval toho květnového dne roku 1965 Josefa Smrkovského, který celé podivně vytvořené skupince předsedal, viděl jsem jeho přimhouřené oči a lišácký úsměv. Ano, to slovo je přiměřené: lišácký. Později jsem měl možnost se o tom přesvědčovat... Jeho gesta byla rozšafná, ale určitá. Uměl zapůsobit na lidi. Věděl jsem, že je původem pekařský dělník, který se vlastní ctižádostí i nadáním vypracoval do popředí komunistické strany. Pozoroval jsem jeho tvář a kladl si otázku: jak se proboha dostal k téhle tematice? K Máchovi a jeho rukopisu? Vedle něho sedící člověk - netušil jsem, kdo to je a že vlastně v celé záležitosti sehrál důležitou roli, nevěděl jsem, že je to kapitán Černobila z Hlavní správy VB - později napsal:

„Tato národní památka (myslí rukopis Máje - pozn. M.I.) byla podle sdělení Josefa Panáčka z Doks do dubna 1951 uložena v knihovně rodiny Krouských v Katusicích, odkud se nevysvětlitelným způsobem ztratila. Panáček v písemné zprávě, kterou zaslal náměstku Ústřední komise lidové kontroly a statistiky (dále ÚKLKS) s. Smrkovskému a která byla postoupena 1. odboru HSVB (kriminální službě - pozn. M.I.) uvedl, že ke ztrátě rukopisu Máje a další cenné korespondence s inkunábulí došlo pravděpodobně v dubnu 1951 a to v době, kdy ing. Karel Krouský, majitel rukopisu, byl zatčen pro protistátní činnost. Ve zprávě dále uvedl, že ztrátu tohoto nadmíru cenného dokumentu zavinili pracovníci bývalého školského odboru ONV Doksy... J. Panáček se domnívá, že snad při domovní prohlídce či soupisu majetku zajištěného Krouského některý zúčastněný funkcionář ONV nebo pracovník Veřejné bezpečnosti vědomě či nevědomě zašantročil rukopis Máje a s ním i další korespondenci a staré historicky cenné knihy z 15. až 18. století, které pak úmyslně nebyly pojaty do soupisu.“

Takže ten rozruch kolem Máje vyvolal Panáček....

Josef Smrkovský netušil, když četl jeho první stížnostní dopis, co tenhle důchodce způsobí. Že dík jeho neúnavnosti bude on, Smrkovský, vtažen do literárně historického problému s prvky kriminalistickými. Že dík tomu pozná „toho spisovatele Ivanova“, který ho zavleče do sporu o Rukopisy zelenohorský a královédvorský; že kvůli tomu bude diskutovat s ministry ve vládě i na ÚV KSČ...

Ale vraťme se k Máchovu rukopisu Máje, tady je počátek klubka. Kpt. Černobila z HSVB ve své stati později uvedl, že „byly vytyčeny tři verze“:

1. Rodina Krouských předpokládala, k čemu by mohlo dojít a sama ukryla rukopis spolu s dalšími cennostmi.

2. Rkp. Máje i další cenné věci (inkunábule, dopisy Němcové, Sabiny a dalších) nebyly omylem zaneseny do soupisu zajištěného majetku a zůstaly mezi ostatními knihami, které se pak dostaly do různých fondů.

3. Rkp. Máje spolu s cennými věcmi byl „v průběhu realizace Krouského“ kýmsi odcizen.

(Mimochodem: použití slova ,realizaceʼ v tomto spojení je skutečně nádherným ,výdobytkemʼ socialistického řádu).

Protože matka zajištěného ing. Krouského si vzala rukopis Máje od prof. Strejčka až po synově zatčení, mohla ho uložit znovu v jejich knihovně; její soupis se však prováděl 19. října 1951, tedy půl roku po zatčení, k němuž došlo už 14. dubna!

Co všechno se může za šest měsíců stát, je-li byt vykraden a seznam zabavených věcí se ,zapomnělʼ udělat...

Literární historik profesor Ferdinand Strejček chápe, že člověk je smrtelný, a tak se svěří svému žáku Josefu Panáčkovi. Požádá ho, poprosí, dá mu čestný úkol... A nebezpečný.

Strejček v dubnu 1963 umírá, Panáček začne psát dopisy a znepokojovat vrchnost.

Začalo nelehké kriminalistické šetření.

Vyžadovalo takt i trpělivost. Znalosti nejen protokolů, ale také lidských duší. To asi především.

Protože soudní rozhodnutí o propadnutí majetku ing. Karla Krouského, ,kulaka a rozvratníka socialistického řáduʼ, se nemohlo vztahovat na rukopis Máje a další cenné věci - patřily jeho matce Miroslavě, ta zemřela v roce 1954, kdy byl její syn ve výkonu trestu - nemohl na ně stát uplatňovat nárok... Ale existovala mravní zodpovědnost za to, co se tehdy v roce 1951 přihodilo. Kromě nespravedlivého uvěznění člověka - vždyť i Smrkovský byl podobně postižen - se tehdy ztratil Máchův Máj.

Co hnalo Smrkovského do celé té akce?

Pozoruji jeho tvář, opět přimhouřená víčka. Někdo mu později vytýkal, že je demagog, Husákovi normalizátoři - ale i před nástupem Husáka - dštili na něho hněv a síru. Prý politik dvojí tváře. Politik budoucího Pražského jara 68. Teď domluvil, pohybem hlavy naznačil, že je řada na druhých, aby se chopili slova. A dívá se na dva muže, kteří sedí šikmo ode mne. Představují se: ing. Karel Krouský, teď traktorista, vedle něho jeho švagr ing. Josef Pražák.

Oba nervózní, i když se to snaží nedat najevo. Krouský má červenou tvář sedláka a v celém jeho chování je víc obezřelé selské opatrnosti než intelektuálního inženýrství. Ostatně léta, prožitá ve vězení, z něho udělala ,manuálaʼ. Švagr Pražák se chová ještě nenápadněji, pokorně. Není to poníženost, to ne, ale cítí, že téhle společnosti, uprostřed níž se ocitl, nemůže věřit. Ačkoli se jak Smrkovský, tak kapitán z HSVB, chovají velkoryse, Krouský i Pražák si asi v duchu říkají: třeba být opatrný, třeba být opatrný... A nezadat si.

Když jsem se později s ing. Pražákem sblížil a on nás s paní navštěvoval na chalupě, vzpomínali jsme s úsměvem na ono květnové dopoledne. - Víte, - svěřil se mi, - my se švagrem tam šli jen proto, že jsme museli, báli jsme se, nikoho jsme neznali, pouze Smrkovského a podle vidění toho člověka od bezpečnosti, vy všichni ostatní jste pro nás byli velkou neznámou... Tváře, o nichž jsme nevěděli, co si myslet.

Jednou, snad po dvaceti letech, jsme se vraceli - ing. Pražák a já - autem noční tmou z Mladé Boleslavi, kde jsem měl autorský večer, a opět ve vzpomínkách zabloudili na osobu Smrkovského.

- Choval se slušně, ale byl to komunista. Nikdy jsem mu příliš nevěřil, - prohodil Pražák.

Usmál jsem se.

Začátkem léta 1990 mě ing. Pražák požádal, zda bych v Katusicích koncem srpna neměl slavnostní projev při znovuodhalení pomníčku vlasteneckého Jana Nepomuka Krouského. Ten původní ležel na věky někde v bahně místního rybníka, musela se proto zhotovit kopie. Slíbil jsem, poprchávalo, venkovská slavnost se vší parádou a hrdostí. Hovořil jsem, vzpomínal na obrozeneckou činnost Krouského, i slova na paměť Smrkovského zazněla, neboť si to zasloužil, ale... To „ale“ jsem si uvědomil už tehdy, když jsem dával schválit Smrkovskému text svého fejetonu. Za okamžik se k tomu dostaneme, teď ještě sedíme v kanceláři na Invalidovně, venku hrkotají tramvaje, ing. Krouský má v ruce útlý balíček, převázaný červenomodrobílou stužkou. Slavnostní stužkou. Pomalu ho rozbaluje, rozhlédne se po přítomných - v červenavých deskách leží hledaný rukopis!

Čtrnáct let nezvěstný. Proč?

Můj fejeton v roce 1965 pokračoval: „Některé věci se dají napravit jen důvěrou. Morálka národa se může léčit čestným vztahem režimu vůči občanům.“

Nedivme se těm větám, psal jsem je v šedesátých letech, kdy dozrávala atmosféra Pražského jara.

„Ing. Karel Krouský, dnes traktorista na státním statku, uvěřil v poctivost a čestnost těch lidí, kteří s ním nyní jednali. Pustil se do hledání rukopisu, který tehdy někam uschovala jeho matka; ta už nežije. Krouský ho nakonec nalezl a dnes je rukopis opět na světě.

Čteme se zvláštním pocitem: SPISY (Karla Hynka Máchy) Dalekáť cesta má! (marné wolání!!) Djl prwnj (Swazek prwnj) w Praze/1836.

Inkoust je načervenalý, sto třicet let starý papír má žlutohnědou barvu. Na první stránce vpravo nahoře malá poznámka: ,Rukopis po K. H. Máchovi pozůstalý’.

Na liché straně není nic, jen maličko prosáklý inkoust slova SPISY z předchozí stránky. Na druhém listě: MÁG /od/ Karla Hynka Máchy (W Praze/1836). Pak věnování - a první verše...

Až do strany 32 je papír menšího formátu, potom - od strany 33 - většího. Písmo je úhledné, jistě čistopis. Listy leží volně v deskách...“

Podáváme si je, s úctou i zvědavostí je prohlížíme. A fejeton pokračuje: „Konečně zase leží před ing. Krouským: rukopis zůstává jeho majetkem. Může s ním nakládat podle své vůle, ovšem v mezích zákona: Rukopis například nesmí ,soukroměʼ opustit území republiky. Pochopitelně, že bude v případě potřeby k dispozici jak badatelům, tak institucím.

Důvěra rodí důvěru.

Mnohé chyby se už změnit nedají. V oblasti morální ano. Bude třeba znovu vybudovat pomník vlasteneckému buditeli Janu Nepomuckému Krouskému, podívat se po jeho dopisech i cenných knihách.

Tím by mohlo naše vyprávění o věcech a příhodách dávných i nedávných pomalu končit... Doufejme, že čtenář pochopil, že nešlo pouze o Máchův rukopis.“

Konec fejetonu.

Konec květnového setkání roku 1965 na Invalidovně. Všichni se loučí, vstávají, ozve se zvuk odsouvaných židlí, inženýr Krouský zase opatrně balí svůj poklad a převazuje ho stužkou v národních barvách, odstoupil jsem k oknu a čekám, až vše utichne. Ještě si podáme vzájemně ruce, padnou nějaké fráze, loučí se i muž, o němž se později dozvím, že je kapitánem od Bezpečnosti, Smrkovský je spokojen. Konečně zůstáváme v místnosti sami dva.

- Jsem rád, že jsi přišel, začíná přátelsky rozhovor. Se samozřejmostí jemu vlastní mně tyká.

Neutrálně jsem se pousmál.

- Bylo to pro tebe zajímavé? ptá se, a vím, že čeká souhlas.

- Kde by mě napadlo, že budu přítomen takovému slavnostnímu okamžiku.

Nikdy předtím jsem neviděl rukopis Máje.

- Já taky ne, přiznává a dodá: - Asi jsi pochopil, oč bych tě chtěl požádat, pokračuje a pokyne rukou, abych se ještě posadil: - Je třeba o tom něco napsat do novin... - Teď následovalo několik pochvalných vět, prý zná mou knížku o atentátu na Heydricha i další. - Jenže než se do toho pustíš, musím ti o všem povyprávět. Máš čas večer?

- Jistě.

- Bydlím ve Střešovicích. Znáš to tam?

Přiznávám, že jen tak povrchně. Udává mi tedy svou přesnou adresu a kdy se mám u něho stavit. Přikyvuji: uvědomuji si, že má v sobě vůli, kterou vtiskává druhým.

Když stojím zase na ulici, tuším, že začíná neobvyklé údobí mého života.

●

Střešovice jsou pokropeny vilami. Většinou z první republiky, honosné, výstavné. Ta, v níž bydlí s rodinou Josef Smrkovský, patří ke zdejšímu průměru... Sedí v lenošce, mírně se předklání a posunuje si (jak má ve zvyku) brýle, pak začíná:

- Když jsem dostal dopis od toho Panáčka, neuměl jsem se nejdřív v celé záležitosti orientovat. Sháněl jsem informace, pochopitelně jsem se obrátil na Háesvébé. Jestliže se koncem 50. let uvádělo ve svazku Máchových spisů, že originál Máje leží v Katusicích u Krouského a jestliže Panáček sděloval, že ho ve skutečnosti někdo při zatýkání Krouského ukradl, nebylo mi do smíchu... Kriminalisti vydedukovali několik eventualit: buď že ho ukryli samotní Krouských - nebo zůstal v jejich knihovně, když se likvidovala, dostal se nedopatřením s knížkami do nějakého veřejného fondu - nebo že ho ukradl někdo z veřejných činitelů.

Bylo bezpodmínečně třeba prostudovat všechny spisy inženýra Krouského, vyhodnotit je - a já slíbil kriminalistům veškerou pomoc.

Matka zavřeného inženýra, Miroslava Krouská, požádala před svou smrtí ONV Doksy, aby jí vydali zabavené věci, které nebyly majetkem syna, ale jejím... Měla to ženská dobře vymyšleno: přesně uvedla, co zdědila po manželovi a co tedy nepatří zavřenému synovi... Kriminalisti mě upozornili, že v seznamu věcí, které žádala vrátit, se slovem nezmiňuje o rukopisu Máje... To něco signalizovalo, že jo. Nechtěla ani cenné inkunábule, to znamená, že znala jejich úkryt v rodině a věděla, že nebyly zabaveny... Zemřela u své provdané dcery v Praze, u Libuše Pražákové...

Svolal jsem k sobě na úřad schůzku, přišli kriminalisti a po dlouhé debatě, kdy jsme probírali různé možnosti, jsme dohodli, že zajedeme za Krouským do vesnice, kde teď bydlí, do Krásné Vsi. A že ti kriminalisti budou vystupovat jako pracovníci mého Kontrolního úřadu... Předem že se neohlásíme, aby se nepolekali. Vyjeli jsme - Smrkovský hledá v diáři přesné datum - k večeru 7. dubna, překvapili jsme je... Protože jsem kdysi v kraji působil a oni mě podle vidění z té doby znali, vyvinulo se to celkem dobře... Přátelsky jsme si povídali a já pak na ně uhodil: kde je Máchův rukopis Máje? Řekl jsem Krouskému, že jsem prostudoval soudní i pozůstalostní spisy, a protože jeho matka před smrtí nežádala o vrácení Máje, musí ho mít buď on, nebo jeho příbuzní.

Zrudl, zrozpačitěl, ale že prý o ničem neví.

Tak jsem mu řekl, že by měl mít ke mně důvěru. Že režim má už za sebou všechny ty prohřešky a omyly, kterých se dopustil. Že zkrátka teď chceme napravovat to, co ještě napravit lze.

Díval se na mě a mlčel.

Vyzval jsem proto kapitána - pochopitelně Krouský nevěděl, že je to kapitán od kriminálky-, aby přečetl výpověď profesora Strejčka, který uvedl, že si Krouského matka zase rukopis Máje od něho vyzvedla a někam odnesla... Tak co tomu teď říkáte, zeptal jsem se Krouského. Zase mlčel, posléze nejistě slíbil, že bude tedy po rukopisu pátrat... S tím jsme se vrátili pozdě v noci do Prahy. A čekali jsme, až se ozve. Odpověď přišla (Smrkovský se dívá do poznámek) 15. dubna. Napsal, že uplynulo moc let a že není možné zjistit, kde je rukopis Máje... Jasné, stále nám nevěří, říkali jsme si. Odpověděl jsem sám, napsal jsem mu, že mě to mrzí, ale že mi neříká pravdu... Že vím jedno: v době jeho zatčení nebyl rukopis v Katusicích, ale u profesora Strejčka v Mladé Boleslavi, teprve pak si ho vyzvedla jeho matka od profesora... Aby si všechno rozmyslel, ale kdyby si nevzpomněl, že bych celou záležitost musel chtěj nechtěj předat ministerstvu vnitra... To ho snad poplaší, uvažovali jsme.

No, a vyšlo to. Já ten dopis poslal 11. května a co bude dál, to si vzali na starost mládenci z HSVB. Hlásili mně, že 15. května se Krouský rozjel do Prahy ke svému švagru Pražákovi. Co si povídali, to nevím, ale o dva dny později navštívili Krouského v Krásné Vsi tři pracovníci, jeden se představil, že je ode mne, ale byl taky z vnitra jako ti druzí dva... Řekli mu, že kdyby se rukopis nenašel u nich v rodině, že by zahájilo pátrání vnitro. A to že by nemuselo být příjemné... Krouský prý dlouho neodpovídal, váhal do poslední chvíle, pak konečně připustil, že ví, kde je rukopis Máje. Bál se, že mu ho vezmeme. Jenže mně opravdu šlo o to, aby se našla vzácná, kulturně cenná věc a aby se dala do pořádku celá ta záležitost... Znovu opakuji: je třeba získat důvěru národa.

Jak to dopadlo toho 17. května u Krouských? Udělali kompromis: naši lidé mu slíbili, že to nepředají na vnitro - a Krouský se zavázal, že jestliže já je písemně pozvu, tedy jeho a švagra Pražáka, že se dostaví ke mně do úřadu a přinesou rukopis Máje. Ne aby ho odevzdali státu, ale aby přítomní kulturní pracovníci - to znamená z Památníku národního písemnictví a ty jako spisovatel - se mohli přesvědčit, že rukopis Máje je opět na světě. A v pořádku...

Přiznám se, že když jsem dopoledne usedal v té jednačce do čela stolu, nevěděl jsem a nevěděl to ani kapitán Černobila, jestli ten rukopis opravdu přinesou - či přijdou-li s nějakou výmluvou. Tvářili se mlčenlivé a do chvíle, než Krouský rozbalil ten balíček s červenomodrobílou stužkou, jsem netušil, jak to dopadne.

No, a ty o tom napiš článek. Nebo fejeton. Aby se jednou vědělo, jak to bylo. Že chceme napravovat, co se dá... Souhlasíš?

Přikývl jsem.

Ještě se zeptal, kdy to budu mít napsané a že by si text rád - než ho dám do redakce - přečetl.

Přikývl jsem podruhé a jel domů psát fejeton, který jsem ve svém vyprávění už citoval. Asi za dva dny jsem se objevil v střešovické Slunné ulici znovu. Předem jsem telefonicky sjednal, kdy mohu přijet s napsaným textem pro Literární noviny...

- Počkej, já to jen přelétnu očima, prohodil.

Čekal jsem. Trvalo to dlouho, pochopil jsem, že čte text podruhé, potřetí. Pak si posunul brýle, zkoumavě se na mě přes jejich okraj podíval a řekli - Tenhle odstavec musíš vyhodit... A vzal tužku a přeškrtl několik řádků.

Co mi zbývalo. V odstavci jsem podrobně vyprávěl, jak poté, co Krouského v roce 1951 zatkli, vzalo několik ,horlivců’ z Katusic traktor, řetězem ovinuli pomník vlasteneckého Jana Nepomuka Krouského, strhli ho, potupně vláčeli celou vesnicí a pak ho zatáhli do bažin místního rybníku uprostřed návsi...

- Myslíš, že tohle je vhodné připomínat? zeptal se mě Smrkovský.

Váhal jsem: - Přece morálka národa se může léčit jen čestným vztahem k pravdě. Čestným vztahem režimu vůči občanům, sám jste to tak říkal a já tuhle větu, která se mi líbila, jsem dal do fejetonu.

- Vím, vím, přečetl jsem si ji. Jenže ten fakt, jak shodili pomníček do bahna rybníku, je moc silný... To má čas. Pamatuj si, všechno má svůj čas.

Na tuhle Smrkovského větu jsem si vzpomněl za necelé tři roky, když jsem na jaře či lépe v zimě 1968 napsal glosu o Antonínu Novotném a Smrkovský mi v ní nejdůležitější odstavec škrtl.

- Jinak je fejeton dobrý. A přivez mi ty noviny, až to vyjde.

Za nějaký čas mi ještě poslal fotografie z onoho setkání na Ústřední komisi lidové kontroly. Nejpovedenější byl snímek, kde Smrkovský hovoří s ing. Krouským, jenže Literární noviny - kam jsem fejeton donesl - ho přijali bez fotografie, a tak také vyšel.

Rozjel jsem se za Smrkovským do jeho karlínského úřadu. Dal uvařit kávu, nedokázal zakrýt zvědavost a začal číst. Z tváře jsem mu vyčetl spokojenost.

- Přesně tak jsem si to představoval... - A usmál se.

Abych mohl dopovědět příběh rukopisu Máchova Máje, musím teď časově přeskočit do roku 1968. Tehdy jsem dostal dopis od Josefa Panáčka, v úvodu vzpomínal na události z roku 1965: „Já jsem v tom měl prsty a Vy také... část věcí byla tehdy nejasná, já sice o mnohém věděl, ale nesměl jsem a také nemohl z jistých důvodů mluvit. Dávám vám tedy návrh, abyste celou historii zpracoval teprve nyní, materiálu mám dost... Myslím, že byste měl práci asi tak na rok, poněvadž byste podle mého náhledu musil vysvětlit vše, co se v českém literárním světě dělo kolem Máchy od toho roku 1951 až skoro dodnes...“ Kniha by vydala „nejméně na 5-6 autorských archů. Způsobila by jistě senzaci…“

Dopis byl lákavý, ale musel jsem návrh odmítnout. V té době se už konaly první zkoušky Rukopisu královédvorského a zelenohorského, žil jsem tím od rána do noci - a teď všechno to rozpracované, co jsem vlastně sám vyvolal, nechat ladem a znovu se přesunout k „tématu Mácha“?

Zklamal jsem Panáčka, vysvětlil jsem mu své důvody; pochopil je. Sám se pustil do malé knížečky, ale ještě před tím mi napsal zajímavou informaci, kterou jsem do té doby neznal. Líčil, že poté, co matka zatčeného, stará paní Miroslava Krouská, přinesla domů od profesora Strejčka rukopis Máje, dostala zvláštní návštěvu. Ta ji donutila, že musí rukopis odevzdat... Co jí zbývalo. Syn ve vězení, byt vyloupený, a tak to tedy učinila. Na štěstí před svědkem, navíc dostala písemné potvrzení, že rukopis předala. Panáček psal: „Rukopis pak putoval z ruky do ruky, až se dostal do rukou mocného pána a ten si usmyslel, že zůstane jeho majetkem...“ Na věčné časy. Na štěstí i ty mají svůj konec. Starý penzista Panáček začne pátrat, věc se dostane až ke Smrkovskému, který cítí, že tady se mu naskýtá možnost objevit se v příznivém světle před českou kulturní obcí - a dál to už známe. Inženýr Krouský dostane nůž na krk... co zbývalo, šel za svědkem a měl potvrzení v ruce. Panáček mi sděloval:

„Pak nastal dramatický okamžik, kdy uchvatitel autografu musil památku vydat... Mezi pachatelem, který rukopis neprávem vlastnil, a ing. Krouským byla sjednána dohoda, že Krouský bude tvrdit, že rukopis našel mezi starými listinami v pozůstalosti své matky...“

Tak se i stalo; otázku, kde vlastně našel rukopis, Krouský ono dopoledne u Smrkovského zamluvil...

Teď má Josef Smrkovský na klíně Literárky, kde se o něm mluví, v tváři uvolněný výraz - a zpovídá autora tohoto fejetonu. Jak je spokojen v redakci antifašistického časopisu Hlas revoluce, na čem právě pracuje, co soudí o společenské situaci.

Je červen 1965, ze vzduchu odchází zatuchlost, v dálce jakoby spoře blikala jakási naděje. Odpovídám, že píšu knížku Černý dostal mat, přináší příběhy z historie československé špionáže, tedy z dějin obranného zpravodajství proti nacistickému Německu.

Ptá se, kde jsem získal materiály.

- V archívu ministerstva spravedlnosti, kde mají spisy odsouzených agentů. Prověřuji tam, co mi vyprávěl generál Bartík.

Smrkovský zpozorní: - Bartík? Nebyl v padesátých letech odsouzen?

Odpovídám ano a čekám, co na to můj hostitel. Nic, mlčí a pozoruje mne. Pak se konečně zeptá, odkud ho znám...

Zrozpačitěl jsem, nebyla to jednoduchá otázka. Mám povědět pravdu? Smrkovský přece v padesátých letech také seděl. Nespravedlivě jako Bartík, i když každý z nich pocházel z jiné strany barikády.

A tak začínám s monologem: - Před lety, když jsem psal knížku o atentátu na Heydricha, našel jsem zajímavý záznam, do té doby ještě nezveřejněný. Byl to zápis z vojenské porady, která se konala v Londýně 3. října 1941. Na ní vojenští činitelé svěřili dvěma parašutistům vykonat atentát jako odplatu za všechny ty popravy a násilí, kterých se okupanti dopouštěli... Bud’ na Heydricha nebo na K. H. Franka. - Jedním z účastníků byl i Josef Bartík. - Zjistil jsem si, že je už propuštěn z vězení, zjistil jsem si, kde pracuje... Někdy v roce 1962 jsem ho navštívil a poprosil, aby mi vyprávěl, jak ta schůzka v Londýně probíhala. Odmítl. Že měl kvůli tomu mnoho nepříjemností a výslechů, když byl ve vyšetřovací vazbě... Odešel jsem s nepořízenou. V redakci jsem uvažoval, co dělat. Tehdy jsem si vzpomněl, že když mého tatínka v roce 1942 zatkli, maminka dostala nervový záchvat, odvezli ji do nemocnice a já neměl kde bydlet. Měl jsem strach, zalezl mi pod nehty a já se ho už nikdy nezbavil. Postupně se důvody strachu měnily, jiné byly za války, jiné po roce 1948... Bylo mi tehdy v roce 1942 třináct. Jako jedináček jsem do těch dnů nepoznal bídu ani úzkost, teď jsem měl oboje. Můj kamarád ze školní lavice, co seděl vedle mne, mi navrhl, abych žil u nich, než se to u nás nějak upraví. Co mi zbývalo, souhlasil jsem... Tak jsem se dostal do laskavé rodiny jaroměřského sklenáře Španiela. Měl dva bratry: známého medailéra Otakara, druhým byl Oldřich, voják. Blízký spolupracovník prezidenta Beneše, za války působil na Západě, poznal jsem ho jako generála až v padesátých letech... Rozjel jsem se za ním do Jaroměře a všechno mu vyprávěl. Jak mě Bartík odmítl, jak jsem u něho nepochodil. Španiel dlouho neváhal, napsal mu dopis, znali se, a já ten dopis - pochopitelně zalepený - přivezl do Prahy. Znovu jsem navštívil Bartíka v kanceláři, dělal na Jungmannově náměstí v tom domě, kterému se říká ,špalíčekʼ - a dopis jsem odevzdal...

- Chápu, a generál ti začal pomáhat, doplnil Smrkovský.

- Ano, řekl větu, kterou si pamatuji: ,Jsem vám k dispozici, pane redaktoreʼ... Tak mě totiž tituluje. Od té doby se scházíme a on mi vypráví svůj život. V knížce Černý dostal mat bude mít rozsáhlejší předmluvu, je to vlastně jeho studie o naší špionáži. Knížka vyjde v nakladatelství Naše vojsko a tam to chápou jako rehabilitaci generála Bartíka.

Smrkovský pokyvuje hlavou: - To je zajímavé. Někdy bych ho rád poznal...

A povídali jsme dál. Dostávám otázky týkající se knížky o atentátu na Reinharda Heydricha. Jak jsem ji dělal. Jak jsem sháněl adresy přeživších svědků. Jak jsem získával archivní materiály... Dodal jsem si odvahu a vyprávěl mu, jak na ÚV KSČ můj rukopis zamítli, že ho musím přepracovat, prý není kritický k západnímu odboji.

- Dogmatici, - řekl jediné slovo... Ještě chvíli se vyptával, pak zničehonic to uzavřel: - Tebe zajímá novodobá historie... Ale co ta starší? Šel jsi někdy hlouběji? Psal jsi něco ze středověku?

Nevěděl jsem, k čemu míří takovou oklikou, odpověděl jsem proto nezávazně:

- V knížce Historie skoro detektivní mám kapitolu o takzvaném pokračovateli Kosmy, tedy Kanovníku vyšehradském, žil ve 12. století... Zapochyboval jsem o tom, jak vlastně jeho kronika vznikala. Pak tam píšu o problematice Jenského kodexu z 15. století, jsou v něm zachovány jedny z prvních vyobrazení Mistra Jana Husa a Jana Zižky...

Odmlčím se. Když jsem sem jel, nenapadlo mě, o čem bude řeč. Smrkovský přemýšlí, dlouho přemýšlí, znovu mě pozoruje jako tehdy na Invalidovně. Nečekaně se zeptá: - Znáš někoho, kdo se zabývá husitstvím?

Zaskočil mě svou otázkou. V duchu si vybavuji všechny známé. Na fakultě jsem kdysi studoval češtinu a historii, probírám postupně kolegy, a protože asi neodpovídám tak rychle, jak předpokládal, dodává ještě větu: - Slyšel jsem, že prý se jméno ,Smrk‘, tedy jako jméno člověka, vyskytovalo už tehdy...

- Ach tak, - pokývnu hlavou. - To by nejspíš chtělo asi genealoga, tedy někoho, kdo se věnuje bádání a rodové posloupnosti, navrhuji... - Ale příliš bych si od toho stejně nesliboval, husitství je už moc vzdálená doba.

Smrkovský vycítil v mém „ach tak“ cosi, co nemělo dobrý zvuk. Co mu naznačilo, aby se od tohohle tématu odtáhl. A tak chce celou věc rychle smazat:

- Není to důležité...

- Vím, ale zkusit by se to případně mohlo. Znám obětavého, solidního penzistu, který jako koníčka dělá genealogii. Mám mu zavolat?

- Nespěchá to, čekají nás důležitější úkoly. To já řekl jen tak na okraj, mám rád historii i historické romány.

Večer mi to nedalo a penzistovi (jmenoval se Josef Jindra) jsem zatelefonoval. Vysvětlil jsem, oč případně poběží a dal mu Smrkovského telefonní číslo. Pak jsem na věc pozapomněl, v našich hovorech se už Smrkovský k tomuhle tématu nikdy, opravdu nikdy nevrátil... Dík své povaze - objasnil by ji výzkum starého penzisty? - však sehrál v našem příběhu o Rukopise královédvorském a zelenohorském, říkalo se jim zkratkou „RKZ“, důležitou úlohu. Způsobil to osud, štěstí nebo smůla?

II.kapitola

(Jak to začalo)

Toto vyprávění o podivuhodných událostech odehrávajících se od let šedesátých kolem RKZ nechce nikoho glorifikovat. Ani vypočítávat křivdy. Má úkol zcela jednoznačný: podat svědectví, jak to bylo. Vypovědět o všem, co mělo zůstat utajeno budoucím generacím. Neboť Státní bezpečnost fungovala i tady, ve zdánlivě jen historickém tématu. Příběh Rukopisů je příběhem lidské spolupráce, obětavosti, ale i fanatismu a zloby.

Příběh Rukopisů přestal být jen literárně historickým tématem, v době husákovské normalizace dostal další rozměr.

●

Dva lidé se zasloužili o to, že byl navždy vyřešen problém technologického vzniku obou Rukopisů, královédvorského i zelenohorského: Jaroslav Seifert a Josef Smrkovský... Vím, byli diametrálně odlišní, ale ironie náhody je někdy nevyzpytatelná.

Josef Smrkovský nebyl ani univerzitním profesorem, ani vzdělancem podobného typu. K intelektuálům měl daleko a někdy jsem nabýval dojem, jakoby jim nedůvěřoval, to když se třeba postavil za stranické usnesení proti těm z nich, kteří přišli s prohlášením „2000 slov“. Komunista každým coulem, muž Pražského jara 1968.... Neuzavíral se do svých představ, dával ovšem přednost praktické stránce věci, neteoretizoval. Proto se rozjel na jaře 1965 za inženýrem Krouským do vesnice, kde bydlel. Chtěl si situaci ohmatat, poznat člověka, který byl nespravedlivě zavřen jako kulak a který vlastnil jednu z nejvzácnějších památek české literatury. Podobně reálně jednal - jak uvidíme - i tehdy, když zasáhl do osudu Královédvorského a Zelenohorského rukopisu.

Jaroslav Seifert byl zcela jiný: Bohem nadaný poeta, který už v roce 1929 poznal, kam vede KSČ, vymanil se z vlivu levice a jako básník opěvoval všechny krásy světa. Když se mraky na politickém nebi zatáhly - ať už za okupace či po roce 1948 - věděl, kde je jeho místo.

Ale začněme chronologicky.

V roce 1961 mně vyšla knížka Historie skoro detektivní. Nezvykle malý formát, červená obálka s tajemným obrazcem slunce. Deset ,záhadʽ z historie české literatury. Původně jsem ten rukopis nazval Modrá ozvěna, ale v nakladatelství Mladá fronta mi vysvětlili, že kniha s takovým titulem není přitažlivá a z mého podtitulu udělali hlavní název.

Tehdy jsem o ní trochu neobratně napsal: „Kdo by neznal kouzlo hledání a nalézání... Každého, kdo se zajímá o literaturu, jistě vábí a přitahují některé ,problémyʽ, které souvisejí s určitým dílem a autorem. Každého zajímá něco, co se neví, co je tajemné. Kdo z nás netouží po dobrodružném pátrání? Po vzrušení, plném překvapujících objevů? Tak vznikla tahle knížka... Literární minulost není vůbec nudná, záleží jen na tom, ze kterého konce se na ni díváte. Ale tak je to vlastně se vším...“

Vydal jsem se, v kapse právě čerstvou knížku, do břevnovského kopce, na Ladronku. Střízlivá vilová čtvrť, Střešovice mají o hvězdičku víc. Cítím vůni ohníčků, shrabuje se listí, připravují záhonky na zimu.

Bydlí tu básník Jaroslav Seifert, zbytečné něco dodávat. Poznal jsem ho, když jsem kdysi dělal rozsáhlou stať o Františku Halasovi. Poněvadž polemizovala s pojetím Ladislava Štolla, který viděl v Halasovi představitele poezie „epochy rozkladu, nemoci, zániku... starého světa“, nikdy nevyšla a od roku 1950 ležela v nejspodnější zásuvce redakce Varu, kam jsem ji tenkrát poslal... V prosinci 1949 jsem přišel za Seifertem poprvé (poslal mě za ním s doporučením básník Josef Palivec, později zatčený a odsouzený na mnoho let) a on mi nostalgicky vyprávěl o letech dvacátých, kdy poznal Halase: jako redaktor satirického časopisu Sršatec tiskl jeho epigramy a glosy - zkrátka Seifert byl pro mne nejen ušlechtilým člověkem, ale i vzácným pramenem.

Od té doby jsem k němu občas zavítal.

Nyní je podzim 1961 a já stoupám do břevnovského kopce, kdo ví, co řekne Historii skoro detektivní, je v ní i kapitolka o vzniku písně Znám já jeden krásný zámek nedaleko Jičína, minule jsem mu o té hrůzostrašné historii vyprávěl; zaujalo ho to, jeho paní pochází z Jičína...

Pracoval na zahradě, tepláky, laskavý úsměv. Odložil hrábě a zalistoval knížkou, očima přeletěl obsah, na přeskáčku se začetl do jičínské ,záhadyʽ. Díval jsem se do té tváře a čekal na ortel. Miloval jsem jeho poezii, vážil si jeho osobních postojů. Konečně zvedá oči ke mně a říká: - Na tu jičínskou kapitolku se moc těším, jenže... něco vám tam chybí. Jedno důležité i zajímavé téma.

Znejistěl jsem. Pokusil jsem se vysvětlit, že to neměla být kompletní sbírka záhad a problémů...

- Ale to, co mám na mysli, je krásná záležitost. Jako stvořená pro vás. Víte, odhalit tak tajemství Rukopisu královédvorského.

- Nestačil bych na to.

Usmál se, jak myslíte... A začali jsme si povídat o Rukopisech. Jejich problém mi ležel v hlavě, přiznávám. Ze školy jsem znal ten příběh Zručného falzátora, aspoň tak to učebnice vždycky podávaly. Zaujal mě svou morální problematikou i vynikající fintou. Uvědomme si tu situaci: je začátek romantického devatenáctého století, český národ prakticky ubit, chtělo by se mi použít patetické fráze ,ujařmenʽ; bylo tomu tak. A tehdy kohosi napadlo, jakou použít kličku, aby mohl vyslovit pravdu: že náš národ se klidně může rovnat jiným národům evropským. Že má vynikající, velkou minulost a na ni že může být hrdý... Žili jsme tehdy pod Rakouskem, existovala bdělá cenzura - a aby mohl někdo tuhle pravdu o slavné české historii vyslovit, musel použít lsti: podvrhl několik básní, které ve svých verších opěvovaly starou naši slávu, při tom je vydával za středověké památky z 10. až 14. století - a ty nemohla cenzura zakázat! Kdysi jsem poznamenal:

„Kdyby to ideové poselství, které vyslovovaly básně Rukopisu královédvorského a zelenohorského, vložil kterýkoli básník z roku 1820 do své tvorby, do své poezie, nikdy by v té době nespatřily jeho verše své čtenáře. Jen tím trikem - že vydavatel Hanka prohlásil básně dokládající slavnou minulost českého národa za středověké, ačkoli byly napsané v jeho době - se dostaly na veřejnost a splnily své společenské poselství.

Ano, čin pro povzbuzení národa užitečný. Avšak vzdálen etiky.“

Čin, kdy mravnost a užitečnost se nekryly... Poučné v každé době, v každém století.

Jestliže jsem před okamžikem řekl, že mě Zručný falzátor zaujal, chtěl bych to doplnit. Vzpomeňme na Konrada Wallenroda! Člověk, který se na oko lstivě ztotožní s nepřítelem, aby tím pomohl své otčině... Vzpomeňme na motiv „vyššího principu“, který dovoluje utlačenému použít těch prostředků, které jsou ,normálněʼ zavrženíhodné.

Mluvit pravdu... Kdy je to nutné? Za všech okolností? Kdy užitečné? Může velký cíl ospravedlnit nepravdu? Třeba v zájmu života národa?

Šel jsem tehdy z Ladronky na stanici dvaadvacítky, ulice klesala, říjnová nálada tiše usedla do okolních zahrad, měl jsem o čem přemýšlet. Rukopisy, Rukopisy...

Uplynulo pár měsíců, psal se rok 1962, a tehdy se ozvala redakce magazínu Co vás zajímá. Požádala mě o článek, v němž bych přesvědčivě ukázal, že nejslavnější podvrh v české literatuře - Rukopis královédvorský - je dnes už bezproblémový. Že z hlediska odborného není pochyb o jeho novodobém původu. Že je tedy falzum.

Vzpomněl jsem si na Seifertovy věty, vzpomněl jsem si na vše, co jsem kdysi slyšel na fakultě o tomto tématu - a přikývl jsem. Proč ne, dodám v určené lhůtě...

Tak jsem napsal fejeton a nazval ho „O bitvě, která nebyla“. Vyprávěl o tom, jak se 16. září 1817 objevil ve Dvoře Králové Václav Hanka, začínající český básník, překladatel a pilný obrozenecký pracovník, narozený nedaleko odtud, v Hoříněvsi. Tady ve Dvoře měl několik známých ze studií, odtud pocházela i dívka, kterou si později vzal za ženu.

„Hanka prohlíží město, líbí se mu, pak zamíří ke kostelu, jde rychle do tamější věže, všude je plno prachu a pavučin - a najednou, ano, najednou spatří nějaké staré listiny. Opatrně je bere do rukou, vynáší ven - a tady radostně vykřikne.

Byla to komedie. Sehrané divadlo, ale tehdy to nikdo netušil. Záhy se rozneslo po celé zemi, že byl objeven rukopisný sborník, obsahující staročeské básně: šest velkých epických zpěvů, šest písní a dvě lyrickoepické. Prý že 14. století, některé texty však měly pocházet i z pohanské doby. Všichni jásali...

Proč? Nezapomeňme, že to byla doba germanizace, bídy českého lidu. Obrození teprve začínalo, mnozí nevěřili, že by se mohlo podařit - a v této chvíli se objeví staročeská památka, která naznačovala, že Čechové byli už ve 14. století tak kulturně vyspělí, že dokázali skládat i takové básně... Hlavní myšlenka Rukopisů: bránit se proti cizím vetřelcům, především Němcům, a idea národní osobitosti (tak, jak ji vyslovovaly Rukopisy) byly proto přijaty veřejností s nadšením a radostí. Podle místa objevu se rukopis nazýval Královédvorským.

Uplynulo pár let - a někteří vědečtí pracovníci si začali klást otázku: není Královédvorský rukopis pouhý padělek? Zdálo se jim, že jsou v něm četné anachronismy, historické i jazykové chyby - jenže jak to dokázat?“

Fejeton pokračoval: vylíčil jsem počátky bojů o Rukopisy. Hovořil jsem o tom, že Rukopis zelenohorský odsoudil sám velký Josef Dobrovský, po něm další badatelé... Ti do svých pochyb posléze zahrnuli i Rukopis královédvorský, patřil k nim také Bezručův otec prof. Vladimír Vašek, jehož šovinistická část obhájců doslova uštvala k smrti. Pak nastoupila mladá generace vědecká - Tomáš G. Masaryk, Jan Gebauer, Jaroslav Goll a další - a v letech 1886-87 se rozpoutala doslova celonárodní vášnivá diskuse o památce, kterou kdysi objevil Václav Hanka. Mladí vědci více méně prokázali z hlediska jazykového, historického i sociologického, že Rukopis královédvorský - ale také Zelenohorský - je podvržen. Že běží o vynikající, zdařilá falza. To jsem se pokusil ve svém článku tlumočit a abych to konkretizoval, vybral jsem báseň z Rukopisu královédvorského, nazvanou Beneš Heřmanóv. Její děj se měl odehrávat pod Hrubou Skalou. Proč zvolil Václav Hanka tento námět?

Pokračoval jsem:

„Hypotéza: zámeckým kaplanem tu byl v roce 1815 básník Antonín Marek, přítel Jungmannův. I Hanka byl dobrý známý Jungmannův. Obrozenci se tehdy vzájemně stýkali a povzbuzovali. V roce 1815 byl ve zdejším kostele zasazen český náhrobek hraběte K. J. Valdštejna, který si přidával ke jménu název Vartenberk. O desku se jistě zasloužil Marek. Je pravděpodobné, že ke slavnosti pozval své přátele. Snad i Hanku. Ten zde mohl poznat obraz s rodokmenem valdštejnského rodu, který se tu choval - a pojal úmysl oslavit majitele.

Oslavit jeho předky básní.

Valdštejnové byli příbuzní Vartenberků - a Vartenberkové, držitelé Hrubé Skály v minulosti, měli mezi svými předky několik Benešů. Praotec jejich rodu měl být dokonce Heřman.

Tak získal Hanka jméno pro svého vymyšleného hrdinu: Beneš Heřmanóv. Musíme uznat, že to měl Hanka promyšleno dobře: chtěl zalichotit mocnému rodu, aby ho získal na stranu obrozenců, a současně s tím ,dal do oběhuʼ pověst, která povzbuzovala národní sebevědomí. Pověst, kterou si vymyslel či lépe řečeno: vykonstruoval.

Počkejte, ještě jste nedokázal, že si to vymyslel...

Nuže, vezměme do ruky báseň ,Beneš Heřmanóvʼ či jak se jí jinak říká ,O pobití Sasíkůʼ.

Začíná slovy:

Aj ty slunce, slunéčko aj,

ty-li jsi žalostivo?

k čemu svítíš na nás jen,

na bídné lidi?

Dlouhým tahem Němci táhnou,

jsou to Němci Sasíci,

od zbořeleckých lesních hor

v naše krajiny...

Nyní autor vypisuje hrůzy, kterých se Sasíci dopouštěli, jak vypalovali dvory a chalupy, kradli, dobytek odháněli, avšak tu přišla spása:

Rychle se vše proměnilo:

hle, jak Beneš Heřmanóv

tamto v hromadu zve lid

proti Sasíkům.

Shlukli se tu selští lidé

pod Hrubou Skalou v lese,

každý za zbraň vzal si cep

na nepřátele...

Tato poslední strofa usvědčuje Hanku z falzifikace. Třebaže prostudoval staré listiny, aby nalezl vhodné jméno pro svého hrdinu, třebaže se zamýšlel nad každým slovem, aby mu dal správnou staročeskou podobu, na jednu věc však zapomněl: aby si zjistil, od kdy se Hrubá Skála jmenovala Hrubou Skálou!

Citovaná báseň má pocházet ze 13. století. Říká se v ní: ,pod Hrubou Skalou v lese...ʼ - jenže ve 13. století hrad, který stál na místě Hrubé Skály, vůbec neexistoval! Byl pravděpodobně založen až za Karla IV. a jmenoval se ,Skálaʼ. Historik F. M. Bartoš o tom píše:

,Teprve 1649 se objevuje Velká Skála a zas až po sto letech Hrubá Skála. To jest pozdější a lidová obměna úředního názvu Gross Skal, která se jen pomalu vžívala: lidová kronika turnovská z let 1707 až 1736 jmenuje hrad 19x Skály, jen 4x Velká Skála, ale ještě nikdy Hrubá Skála. Toto jméno vzniklo na odlišení od Malé Skály, jak přezván - asi 1630 - hrad, který se dříve jmenoval také ,Skálaʼ...

Krátce řečeno: název,Hrubá Skálaʼ je mladý, ve středověku se hrad jmenoval jinak, a užívá-li autor básně pojmenování,Hrubá Skálaʼ, svědčí to o tom, že verše musely vzniknout až v době, kdy se Skále začalo říkat,Hrubáʼ... Tedy v 18. či 19. století! A to je jeden z důkazů - vedle řady dalších - které nám přesvědčivě dokazují, že Rukopis královédvorský je dobře míněný podvrh...

Borovice voní smůlou, stojíme na nádvoří hruboskalského zámku, nad námi bílá oblaka, spěchající někam za lesy. I když tu bitva nikdy nebyla, i když Beneš Heřmanóv nepobil Sasíky, je tu přece krásně. A voňavě. Jako všude v Čechách, když je vysoké letní nebe.“

Fejeton vznikal v létě, třebaže vyšel až později na podzim; psal jsem ho v tom čase, kdy nebe je šmolkové a člověk si tiše říká s Fráňou Šrámkem „léto budiž pochváleno“.

Nebylo. Co jsem rozpoutal, jsem pochopil, když do redakce začaly přicházet dopisy obhájců Rukopisů. Ti mně spílali, ironizovali. Proč píši o něčem, čemu vůbec nerozumím. Proč se pletu do případu, který je dávno vysvětlen... Pouze jeden jediný list měl odlišný tón. Napsal ho obhájce ing. Bohumil Střemcha, nezlobil se, nepoužíval silných slov, jen mě pozval, abych ho navštívil, že mě získá na stranu obhájců... Co následovalo, jsem vypsal později ve své knize. Za čas mě totiž znovu pozval, sliboval, že má zajímavé materiály, kterými prý budu překvapen. Zaujalo mě to, i jeho slušnost byla až zarážející, ostatní obhájci si nevybírali ve výrazech, on jako by byl tak přesvědčen o své pravdě, že mohl být nad věcí...

Navštívil jsem ho, uvítal mě otázkami: - Tak vy věříte historikům, kteří jsou proti Rukopisům? Viděl jste, pane Ivanové, jak je báseň o Benešovi Heřmanóv napsána v originále?

Pokrčil jsem rameny.

-   Tak dávejte pozor: středověký písař nenapsal velká písmena H a S. Rozumíte? V Rukopisu je hrubá skála psána jako jiná slova, ne tedy jako místní název. Teprve v překladu básně do novočeštiny se neoprávněně píší velká písmena. První tu chybu udělal Hanka v roce 1819, když vydával poprvé Rukopis královédvorský tiskem. Myslíte, že by provedl takovou chybu, kdyby byl falzátorem? Ne, to není omyl Rukopisu, ale Hanky. Správně má ten verš znít ,v lese pod hrubou skalouʼ...

Pokouším se namítat: - Jenže v básni se nemyslí jakákoliv hrubá skála, ale pouze ta u Trosek. A ta se psala velkým písmenem.

- Správně, prohlásil k mému údivu stařeček. A pokračoval: - Mohl byste také poukázat na to, že se v Rukopisu píší i některá vlastní jména malým písmenem, třeba ,beneš‘. Ale přesto si myslím, že to k důkazu o podvrženosti nestačí. Historik Pekař probádal staré zápisy a ty se týkaly panství, hradu, jemuž se v 17. století říkalo Grosskal. Nezjistil však, zdali v době kolem roku 1203 - kdy se děj básně odehrával - tady už stál na skále u Trosek hrad a jestli zde bylo panství... Ale ta hrubá skála tam existovala od nepaměti a právě k ní se vztahují slova básně. Takže tady žádný anachronismus není...

Nevěděl jsem, co na to říct. Obhájce vycítil mé rozpaky a rázem se ocitl v sedle:

- A to ještě neznáte další mé důkazy. Přesvědčím vás... A vyučím! Povím vám něco, co asi netušíte... Podívejte, tady to máte černé na bílém: víte, že chemie potvrdila pravost Rukopisů?

Zaváhal jsem.

- Ano, tady v té knize se to praví. Prostudujte si ji... A pak přijďte.

S rezervou přijímám knížku, oči čtou titulní stránku: Zpráva o chemickém a drobnohledném ohledání některých RUKOPISŮ MUSEJNÍCH. V Praze nákladem Společnosti Musea král. českého komissí knihkupectví Fr. Řivnáče, 1887.

- Zkoušky tehdy prováděli dva vysokoškolští profesoři: Antonín Bělohoubek a syn slavného Šafaříka, chemik Vojtěch Šafařík. Oba nezávisle na sobě došli po mnoha měsících ke stejnému závěru - že se Rukopisy chovají jako nepochybně staré památky jiné, tedy středověké... Zkoušky vlastně vyvolala skupina vědců kolem časopisu Atheneum v čele s Masarykem, protože se očekávalo, že chemie potvrdí jejich odmítavé stanovisko. Jenže chemie jako věda, která se nedá ovlivnit člověkem, naprosto jasně dokázala starobylost Rukopisů... Chápete? Masaryk tím byl šokován a chemickým soudem vlastně poražen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Utajené protokoly aneb geniální podvod.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.