Václav Erben

Byl český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem. Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii.

V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Poklad byzantského kupce

Děj se odehrává v archeologickém prostředí. Při autohavárii stařičké Pragy Alfy, jejíž kufr je tak kuriózně krabicovitý a veliký, že by se do něj dala ukrýt mrtvola, vypadne do posečené trávy na louce vedle silnice tělo zavražděné ženy. Mladý, elegantní, gurmánsky optimistický a samozřejmě i trochu zamilovaný kapitán Exner si musí nejdříve osvojit řadu speciálních archeologických vědomostí, aby mohl vypátrat pravé motivy vraždy – a také rozluštit onu nečekanou souhru okolností a nešťastných náhod, které už dávno v minulosti uvedl do osudového zřetězení budoucí vrah svou bezohlednou touhou po kariéře a dobrém postavení.

Dialogy pro klarinet cimbál a bicí nástroje

Kapitán Exner vyšetřuje náhlé zmizení mladé hudebnice Mertlové. Psychicky vyčerpaná umělkyně není po večerním vystoupení komorního orchestru k nalezení...

Václav Erben

Poklad byzantského kupce

***

Dialogy pro klarinet,
cimbál a bicí nástroje

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-57-4

Poklad byzantského kupce

1

Byla teplá letní noc.

Alejí lip, úzkou cestou k novinářskému zámečku Radešínu, se hrnul obrovitý automobil.

Jeho silueta s dlouhým motorem vpředu a s objemným kufrem vzadu, hučení letitého šestiválce a posléze nažloutlé světlo reflektorů působilo dojemně a téměř důstojně.

Za volantem seděl muž v brýlích, spokojeně si pískal a pečlivě řadil, aby co nejvíce ulehčil motoru svého velebného vozidla.

Asi v polovině cesty, kdy už bylo vidět mezi stromy světla novinářského letoviska, zableskly nahoře reflektory jiného vozu. Ze zatáčky se vyřítila poběda. Než mohl muž v brýlích cokoliv podniknout (vzhledem k tomu, jak jeho auto jezdilo rychle, vlastně pomalu, nezvykl si nijak bystře reagovat), uslyšel zaskřípění brzd, vzápětí ho oslnilo světlo, ucítil náraz, potom druhý; dupl na brzdu.

Světla zhasla.

Jakási strašná síla smýkla starou Pragou Alfou, muž ucítil ještě náraz někde vzadu, stromy a keře se mu mihly před očima v nezřetelném pořádku, zaslechl ženský jekot, tříštění skla, něco ho zabolelo na prsou a v lokti či kde a najednou bylo ticho.

Před ním už nebylo sklo. Ale také silnice kamsi zmizela. Zdvižený předek vozu ukazoval někam do lesa.

Ženský křik neustával.

Muž v brýlích s jistým uspokojením konstatoval, že žije, a pokoušel se otevřít dveře. Nešlo to. Pak si uvědomil, že před sebou už nemá sklo, a začal se hrabat ven přes kapotu vozu.

Ženský jekot umlkl a mužský hlas řekl: „To je průšvih.“

Jiný mužský hlas zaklel právě v okamžiku, kdy obrýlený sykaje bolestí sklouzl z kapoty na silnici a vykřikl.

Na místě se posadil, protože jak došlápl na levou nohu, silně ho zabolela.

Seděl před chladičem svého vozu, jehož oboje zadní dveře byly z nepochopitelných důvodů otevřeny a který stál na cestě jen předními koly. Zadek sklouzl z nevysokého náspu. Předek byl zcela demolován, z chladiče crčela voda.

Podivným působením sil a dalších okolností, za nichž došlo ke srážce, stála poběda skoro stejně jako pragovka, těsně u ní. Vylézali z ní dva muži a žena, která byla velmi bledá (i za tmavé noci to bylo zřejmé) a vydávala zvuky podobné vzlykotu. Řidič sakroval a druhý muž přiskočil k tomu, který seděl na silnici.

„Stalo se vám něco?“

„Můžu to dát do šrotu,“ řekl brýlatý bezbarvě. „To seš ty, Tondo?“ Opatrně vstával.

„Kristepane, Frede!“

V té chvíli oba zcela náhodou pohlédli dolů z nízkého náspu. A téměř současně tam uviděli bezvládné tělo. Přistoupili k okraji silnice a muž nazvaný Tondou neobyčejně mrštně sklouzl dolů, ačkoliv byl tlustý. Druhý se ho chystal následovat, ale řidič pobědy ho předešel.

„Co se stalo?“ zaúpěla žena na silnici.

„Nic,“ odpověděl tlouštík se zvláštním, horečnatým přízvukem. A zůstal skloněn nad bezvládnou postavou, zatímco řidič pobědy se vztyčil a podal ruku obrýlenému Fredovi, aby mu pomohl sestoupit. Začal zhluboka dýchat pootevřenými ústy. „Kristepane,“ zakoktal, „to snad není možný...“

Tlustý muž se vrhl k brýlatému, jako by mu chtěl tělem zatarasit přístup k ležící ženě.

„Co je?“ řekl dost klidně Fred, odsunul tlouštíka, naklonil se nad ženou a sykl přitom bolestí.

Uchopil ji za ruku, chvíli ji držel, potom se najednou posadil a rukama se rychle odstrkoval směrem k silnici.

V normální situaci by to vypadalo komicky. „T... to je straš... strašné... zakoktal.

Tlouštík natáhl pateticky ruku k ženě: „Prosím tě, Marcelo!“ křičel úpěnlivě. „Marcelo! Nechoď sem!“

Nicméně žena byla už na okraji silnice a pravděpodobně žádná síla nebyla s to přimět ji, aby nepohlédla dolů. Muži bezděčně odstoupili od ležící. Na tmavé trávě byla dlouhou světlou skvrnou.

Marcela začala opět hystericky ječet. Opakovala: „Já ti to říkala, já vám to říkala...,“ a zhroutila se do prachu.

„Je... je... o... o... opravdu... tto...?“ obrýlený muž vytrvale zadrhoval.

Řidič pobědy přikývl.

„Ně... co se mus... musí... po... pod... pod... niknout...“

„Já jsem to nechtěl udělat!“ vykřikl řidič pobědy naléhavě. „Opravdu nechtěl!“

Nikdo mu neodpověděl. Jen žena sedící v prachu silnice vzlykala.

Tlouštík přistoupil k brýlatému. „Promiň, kamaráde,“ řekl vážně a smutně. „Promiň...,“ a docela zřetelně se mu zaleskly oči dojetím.

Brýlatý mávl rukou. „Ďas vem auťák!“ Namáhavě se vztyčil. „Ďas vem auťák... stejně měl jít dávno do šrotu... Ale... co vy teď... Příbuzná?“ zeptal se soucitně.

Tlouštík zvedl udiveně hlavu: „Tvoje příbuzná?“

„Ne... Já myslel tvoje...“

„Ne. S tebou přece jela, ne?“

„Ne. Se mnou nejel vůbec nikdo.“

„Ale s námi taky ne!“

Ztuhli a hleděli jeden na druhého jako na dva přízraky.

„To snad,“ řekl konečně brýlatý, „šla po cestě... Ale...“

Chtěl ještě něco poznamenat, ale vyrušil ho hluk a dupání, které se blížilo od zámku. Mezi stromy bliklo několik baterek.

A kdosi volal: „Tady někde se to muselo stát! Zaslechl jsem zřetelně srážku!“

Po silnici běžela k vozům skupina lidí.

V jejich čele, mávaje velkou baterkou, spěchal šéfredaktor čtrnáctideníku »Světlo« Božislav Kácel. Vychrtlý, nazrzlý muž, který buď pro své nešťastné jméno, nebo díky skutečnosti, že měl pět nezletilých dcer a mrzutou manželku, či snad proto, že jeho pracovní náplň při řízení redakce byla až neuvěřitelně nedramatická, cítil mocné nutkání neustále něco řídit. Když se dostavil s celou rodinou do novinářského letoviska, mořil každý večer přítomné organizováním společenských her a kvizů. Při volejbalu radil hráčům na hřišti a byl kdykoliv ochoten diskutovat s kýmkoliv a o čemkoliv. Toho večera klábosil s kuchařem, který mu padl do rukou na dvorečku. Kuchař šel spát. Zastavil toho unaveného člověka a celou půlhodinu rozvíjel teorie o biftecích. Nebohého zachránil vedoucí redaktor jednoho deníku, Antonín Landa, který — obtížen kufry — vyšel hekaje ze zámku s řidičem svého služebního vozu. Odjížděli s manželkou z dovolené. Antonín Landa k oběma poznamenal: „Krásný večer, co?“

„Krásný,“ odpověděl Božislav Kácel. „Takový večer jsem jednou zažil — a to je až neuvěřitelné — ve Finsku, na festivalu. Tenkrát bylo celý den nesnesitelné vedro...,“ proud řeči plynul, kuchař se vytratil a Kácel s Landou neustále hovořil, až přišla Landová, nasedla a vtáhla svého muže do vozu. Kácel mluvil ještě do otevřeného okénka, až konečně řidič, kterého Landa nenápadně kopl, prudce vyrazil.

Božislav Kácel umlkl. Chvíli stál a přemýšlel, zda přece jen neměl ještě Landovi vysvětlit, jak je důležitá součinnost jednotlivých orgánů řídících redakci, když zaslechl ránu, jak kov narazil na kov, a tříštění skla. A potom bylo ticho, motor odjíždějícího vozu zmlkl.

Kácel oběhl zámek a poslouchal do tmy. Slyšel ženský jekot. Po hlase poznal bezpečně Landovou.

Vběhl do zámecké haly, potom utíkal dál do svého pokoje. Ženě řekl vzrušeně: „Stalo se neštěstí!“ obrátil kufr, věci, které se vysypaly, horečně rozhrnul, uchopil velkou baterku a s očima vyvalenýma přiřítil se do místnosti, kde se každý večer hrávaly karty.

Vylíčil svůj zážitek a donutil všechny, aby se odebrali na místo, kde určitě došlo k neštěstí.

Redaktor Kopáček z večerníku pošeptal „své manželce: „Tak se konečně zbláznil. Musím jít s ním, aby si něco neudělal.“

Možná že totéž si mysleli i ostatní, a proto houf, který pádil za Kácelem a doběhl až na místo neštěstí, byl značný a poněkud rozpačitý, neboť, jak zjistili, šlo opravdu o nehodu. Je pravděpodobné, že mnozí z nich by si počínali rozvážně a docela moudře, ale zmateni tím, že se stalo opravdu něco zlého, nechali se zdrtit aktivitou Božislava Kácela.

Dva poslal okamžitě zpátky na zámek pro nosítka a s příkazem, aby volali jednak dopravnímu inspektorátu a jednak pro pohotovost. Ostatní dostali za úkol odvést zraněné, neboť všichni účastnici nehody měli drobnější zranění a oděrky. Určil také hlídku. Sám počkal na nosítka. Pomohl uložit mrtvou ženu a místo, kde ležela, označil čtyřmi suchými větvičkami.

„Neměli jsme ji tam nechat?“ poznamenal někdo, když odnášeli nosítka.

„Není třeba,“ řekl Kácel. „Místo jsem zřetelně označil.“ Předběhl pak muže s nosítky, spěchal na zámek, probudil správce a dal otevřít zámeckou kapli, léta už nepoužívanou, zaprášenou a plnou všelijakého zbytečného harampádí.

V kapli nesvítila světla.

Uložili mrtvou v mihotavém svitu baterek na volnější místo před oltář.

2

Podporučík Stanislav Bořek z dopravního inspektorátu se dostavil se svými chlapci před jednou hodinou v noci. Nelenil přijet osobně a měl pro to své důvody. Především šlo o vážnou dopravní nehodu, která měla za následek smrt. To byl důvod služební, který mohl snadno obhájit. Druhý, soukromý, byl svým způsobem mstou. Před časem totiž jeden z příslušníků jeho útvaru v afektu a neoprávněně pokutoval jistého občana. Občan požádal dopisem tisk, aby mu pomohl křivdu odčinit. Tisk případ prošetřil a výsledky zveřejnil. Podporučík Bořek byl nucen vydat postiženému nový kupón k řidičskému průkazu, svého podřízeného napomenout, postiženému se omluvit a navíc byl sám na koberečku. To všechno se v něm zvrtlo v nesympatii (přinejmenším) ke všem novinářům. Dával silnice kolem novinářského zámečku pečlivěji střežit a nehoda, kterou zavinili dva novináři, byla mu satisfakcí.

Byl zkušeným dopravním orgánem a případu se ujal s obdivuhodnou profesionální rutinou. Uložil ohledat místo katastrofy pouze zběžně a zajistit bezpečnost provozu na vozovce. (To nebylo nijak obtížné, neboť cestu používali jen obyvatelé zámku.) Dal předběžně zjistit rozsah poškození vozidel. Nařídil zkoušku řidičů, aby zjistil, zda některý z nich nepožil alkohol před anebo během jízdy. Vyšetřil předběžně a přibližně výši škody na vozidlech a na vozovce. Od správce letoviska si vyžádal místnost, kde by mohl vyslechnout účastníky nehody. Pak vytáhl z kapsy igelitový sáček s kávou, podal jej správci a požádal ho, aby mu uvařil kafe. Načež se odebral po schodišti do honosné haly.

„Tudy prosím,“ řekl správce a ukázal na jedny ze skleněných dveří zakrytých záclonou. „Takový malý salónek...“

V hale se shromáždili všichni dospělí, které toho léta zámek hostil. Dívali se na podporučíka ospalýma, nicméně však vzrušenýma očima.

„Kde jsou ranění?“

„Tam... v jídelně...“

„Lékař?“

„Ještě nepřijel... Ale je už na cestě.“

„Děkuji. A vy, prosím,“ obrátil se na přítomné a — protože se mu zdálo nevhodné říci — rozejděte se — pravil: „Můžete... pokračovat ve spánku prosím...“

A vstoupil do salónku.

Za půl hodiny měl pohromadě základní informace z místa neštěstí a mohl přistoupit k předběžnému výslechu.

Dal si zavolat všechny účastníky, vyslovil politování, že se lékař dosud nedostavil, zeptal se, zda jim nebude činit potíže, když si s nimi pohovoří.

„Ne,“ řekl Landa a ostatní zavrtěli hlavami. Nevypadali nejlíp. Řidič pobědy měl zavázanou hlavu a náplast na obličeji. Nejistě mrkal a nervózně olizoval rty. Landová byla rozcuchaná, bledá, se rtěnkou rozmáznutou ze rtů přes tvář.

Na rtech, z nichž trochu krvácela, si přidržovala kapesník. Landa měl ovázanou ruku a také na obličeji měl několik oděrek a modřin. Brýlatý muž, řidič starého automobilu, byl jen v trenýrkách. Měl zavázané ruce a neuspořádané obvazy na obou nohách. „Smím kouřit?“ zeptal se nesměle.

„Prosím.“

Neobratně zasunul cigaretu do úst.

„Tak začneme s vámi, pane řidiči,“ obrátil se podporučík k řidiči pobědy. „Vy se jmenujete Josef Potužák, je vám dvacet devět let, zaměstnán jako řidič z povolání v redakci. Trestán jste nebyl?“

„Ne.“

„Řekněte nám, jak k případu došlo.“

„No... Já jsem jel dolů...“

„Jakou rychlostí?“

„To už se nepamatuju... Normálně... no...“

„No a dál?“

„Pak jsem najednou za zatáčkou před sebou viděl světla, šlápl jsem na brzdy a... snad jsem dostal smyk nebo co...“

„Později vám řeknu přesně, jak rychle jste jel. Zatím — podle toho, co víme — jste jel rozhodně nepřiměřenou rychlostí. A jak došlo k usmrcení té ženy?“

„Já jsem nikoho neviděl.“

„Jak to?“

„Neviděl. Opravdu. Domníval jsem se, že vypadla z vozu tady soudruha redaktora.“

„Jak domníval? Viděl jste ji snad padat?“

„Ne, ale protože nejela s námi...“

Podporučík ho přerušil. „To zatím stačí. A teď vy, paní, jestli dovolíte...“

Mlčky přikývla.

„Na co se pamatujete?“

„Jeli jsme dolů a najednou jsem slyšela — já jsem seděla vzadu —, jak pan Potužák řekl: Sakra! a potom byla rána, tma a automobil se převracel nebo co... nevím...“

Podporučík položil ještě několik otázek, ale víc se nedověděl.

Právě v okamžiku, kdy se obracel na Landu, vstoupil do dveří lékař, který měl toho dne noční službu na pohotovosti OÚNZ. Byl to mladý internista z nemocnice. Srovnal si brýle a zamrkal, neboť prudké světlo v salónku ho oslnilo. „Já jsem doktor Šejnoha...“

Podporučík se podíval na hodinky.

„Měl jsem několik případů na vesnicích...,“ omlouval se. „Nemohli mě dřív vyrozumět...“

„Prosím, můžete začít.“

Mezitímco lékař ošetřoval zraněné, procházel se podporučík po hale a prohlížel si obrazy. S nechutí konstatoval, že majitelé zámku byli neobyčejně oškliví. U kulatého stolu, pod jediným rozsvíceným lustrem v celé velké a poněkud strašidelně působící prostoře, sedělo několik lidí při láhvi a tiše hovořili. Podporučík si jich nevšímal a oni na něho pohlédli jen čas od času, když na své pochůzce náhodou přešel kolem nich.

Lékař skončil a ohlásil mu to.

„Budete se muset, pane doktore, podívat ještě...“

„Vím. Ale nevím, kde to je...“

„Tady soudruh správce vás tam zavede. Zítra přijede úřední lékař. Jde mi jen o předběžné zjištění. Případně příčinu smrti.“

„Ano,“ řekl doktor Šejnoha stejně nesměle, jako když se představoval. „Zajdu pak za vámi.“

Podporučík se vrátil ke čtyřem v salónku, aby pokračoval ve výslechu. Rovněž další cestující v pobědě, šéfredaktor denního listu Antonín Landa, dvaačtyřicetiletý robustní muž, mu dohromady nic neřekl. Podle jeho soudu jel řidič přiměřeně, silnice je úzká, vozidlo před nimi bylo dobře osvětleno, ovšem zatáčka... Ne, žádné ženy si nevšiml.

A naposledy se podporučík obrátil na řidiče staré pragovky. Učinil tak nikoliv náhodou. Začal jako obyčejně: „Vy se jmenujete Alfréd Hudec, jste vedoucím redaktorem kulturní rubriky, je vám čtyřicet, řidičský průkaz máte v pořádku. Tak jak to bylo?“

Alfréd Hudec, poněkud klidnější, snad tím, že lékař nezjistil, že by jeho zranění byla vážná, vylíčil, jak k nehodě došlo.

„Tu ženu jste neviděl? Musela přece jít po vaší straně.“

„Ne. Opravdu ne.“

„Tomu se nedivím, pane řidiči,“ řekl vážně Bořek a vynesl svůj trumf: „Těžko jste ji mohl vidět, když jste pil...“

„Já...“

„Co jste pil?“

„V poledne... trochu vína...“

„A kde?“

„V Bylavsi...“

„U Šrůtků?“

„Kde prosím?“

„V hospodě u Šrůtků.“

„To prosím neznám... Já tam byl v archeologické expedici... Oni mě totiž pozvali... Já se zajímám o jejich práci, rozumíte, několikrát jsem o nich psal. Byla tam jakási menší celostátní vědecká konference. Ale to bylo jen několik kapek vína po obědě...“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále!“ zavolal podporučík.

Do salónku se vsunul lékař. Přistoupil ke stolu a chvíli něco šeptal podporučíkovi. Ten, k údivu přítomných, nejdříve rozšířil dosud přivřené oči. Kdybychom byli neslušní, řekli bychom, že je vyvalil. Pak zčervenal. Potom se nadzvedl. „A jste si tím jist?“ zašeptal hlasitě.

Lékař přikývl.

Podporučík vyskočil a těkal očima po místnosti. Zdálo se, že chce něco najít. A potom se ještě jednou zeptal strašlivě vážně: „Jste si tím jist?“

„Ano,“ odpověděl doktor Šejnoha a srovnal si brýle. „Všechny příznaky...“

„Děkuji!“

Podporučík se neklidně podíval po všech čtyřech účastnících nehody. „Promiňte,“ řekl úplně zbytečně. „Promiňte...“ A přiskočil k oknu. Otevřel je a vykřikl do tmy: „Soudruhu strážmistře!“

„Zde!“

„Volejte okamžitě...,“ vychrlil několik čísel.

„Provedu,“ řekl hlas ve tmě.

Podporučík se odvrátil od okna, znovu si prohlédl všechny přítomné. „Promiňte... Doktore... vy tady budete muset zůstat... Promiňte...“ A vyběhl do haly, nechávaje za sebou otevřené dveře.

Lékař se pokusil o úsměv.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Landa.

„Myslím... myslím, že můžete být klidní.. „ pokud jde o vás a o tu... mrtvou...,“ řekl pomalu doktor Šejnoha. „Zemřela totiž nejméně před čtyřiadvaceti hodinami...“

3

V bytě kapitána Exnera zazvonil telefon. Stál na poličce u gauče, takže i ležící mohl skvěle dosáhnout na sluchátko. Kapitán Exner tak učinil. „Ano?“ řekl a jeho hlas nebyl ani příliš rozmrzelý.

Bylo krátce po druhé hodině v noci.

Vedle něho se v přikrývkách něco zachumlalo a ospalý hlas, nepochybně dívčí, se zeptal v polospánku: „Co je?“

Zakryl dlaní mikrofon. „Tiše!“ sykl.

„Rozsviť!“

Poslechl.

„Ano?“ řekl ještě jednou do telefonu a poslouchal.

Jeho byt — to byla garsonka se skříní, stolem, dvěma křesly, prádelníkem a širokým gaučem. Na jedné půlce gauče ležel on, dobře živený, ale ještě zdaleka ne tlustý. Na druhé polovině, podepřena o lokty, napolo ležela dívka tak o deset let mladší. A měla na sobě kupodivu pyžamo, snad sem docházela častěji.

Zvolna se posadil. „Rozumím. Tak tam můžu jet sám napřed. Dobře. A kde to je?“ Vstal, a přidržuje sluchátko ramenem, hrabal se v zásuvce stolu. Vytáhl mapu a rozložil ji na stůl. „Jo. Je dost podrobná. Po dědečkovi. Království české. Jo, každá vesnice. Tak říkáš severozápadní výpadovkou, Losice, Nekvasy, Modřetín, ano, mám, Bučice vpravo, mám, Krovsko, Rozkoš, Miletice, ano. Mám. Tady je ten zámek. Tak já klušu hned. Kolik je hodin? Dvě deset? Díky. Ahoj!“

Dívka odhodila přikrývku a vyskočila. „A tentokrát pojedu s tebou!“

„Hele, Kamilo, máš mě ráda? Tak prosím tě postav na kafe...,“ oblékal se a mluvil dál: „Podívej, já namouduši nevím, co se stalo. Namouduši ti slibuju, že když to bude jen trochu možný, že ti všechno budu povídat a vezmu tě s sebou, ale teď nemůžu. Pochop! Stalo se to na novinářským zámku.“

„Vražda?“

„Nevím.“

Postavila odevzdaně na kávu, vrátila se na gauč, položila bradu na kolena a nohy obejmula rukama. Tvářila se smutně, ale měla vztek. Vzdychla.

„Určitě by ses nudila...“

Lehla si a přitáhla pokrývku až pod bradu.

„Zítra se vrátím. Vlastně ještě dnes. Přijdeš večer?“

„Když mi...“

„Ano, určitě ti budu vyprávět“ Naklonil se nad ni, políbil ji, řekl: „Ahoj!“ Zhasl a tiše za sebou zavřel dveře.

Do aleje k zámečku dorazil před čtvrtou. Na pokyn dopravního orgánu, který na rozkaz podporučíka Bořka vystřídal dobrovolnou novinářskou stráž určenou Božislavem Kácelem, zastavil svou starou mercedesku — kabriolet — a prohlédl si místo nehody.

Oba vozy se postavily po nárazu tak, že vlastně uvolnily silnici. Byly téměř u sebe, přední kola na vozovce, zadní na pokraji asi dvoumetrového srázu. Dole byla louka, na které se povaloval objemný kufr pragovky. Urazil se o strom, jak náraz smýkl vozem na stranu. Cestu kufru značily rozházené věci, které z něho vypadly. Plechovka s olejem, malý kanystr, nějaké láhve se saponátem, šroubky, matice a hadry a ještě další krámy, které s sebou automobilisté vozí, přesvědčeni, že jsou naprosto nezbytné.

„Kde ležela ta mrtvá?“

„Tam, kde jsou čtyři kolíčky“

„Proč ji odnesli?“

Strážmistr pokrčil rameny. „Když jsme přišli, ležela už v kapli...“

„V kapli?“

„Dali ji tam asi proto, že je to nejstudenější místo na zámku. Teď v tomhle vedru.“

„Kolíčky? Kdo je sem zapíchal?“

„Nevím. Snad někdo z těch novinářů, co sem přiběhli po srážce. Oni mysleli, že šla po cestě.“

Exner se sklonil a sáhl na krátkou pokosenou trávu blízko označeného místa. „Málo rosy, co?“

„Byla teplá noc.“

Rozloučil se, nasedl, a mercedeska zvolna jela strmou cestou k zámečku, obloukem kolem starého anglického parku. Působil pestrou zelení stromů a keřů klidně a vážně, spokojeně a důstojně a všechny tyhle pocity dovedl přenést i na toho, kdo jej míjel nebo jím procházel.

Za zámečkem stálo několik osobních aut a vůz dopravního inspektorátu.

Z boudy vyběhl pes a začal strašně štěkat. Z okna prvního patra vyhlédl podporučík Bořek. „Kdopak jste?“ zavolal na kapitána.

„Exner!“

„Počkejte dole!“

Podporučík seběhl osobně. „Váš občanský průkaz.“

„Nemám.“

„Jak to?“

Ukázal služební.

Podporučík se napřímil do pozoru. „Promiňte, soudruhu kapitáne. Podporučík Bořek.“

Exner objal Bořka přátelsky kolem ramen. „Máte tam nějakou komůrku?“

„Komůrka?“

„No, kde bych se mohl posadit a povídat si...“

„Ano prosím. Salónek.“

„Výborně.“

„A nechcete vidět mrtvou?“

„Na nepříjemné věci je dost času, nemyslíte?“

4

Seděl v pohodlném empírovém křesle a zamyšleně se díval z okna na velmi starou lípu. Podporučík mu vylíčil všechno, co zjistil. Měl nepříjemný dojem, že ho Exner neposlouchá příliš soustředěně.

„Dál jste nevyšetřoval? Myslím, jestli tam někdo nešel, jestli ji někdo snad nezahlédl, kdo to je...“

„Ne.“

Ukázal z okna. „Krásný strom, všiml jste si?“

„Opravdu. Nevšiml,“ řekl roztržitě podporučík.

První, s kým si Exner přál popovídat, byl lékař. Byl neklidný, nervózně kouřil a zapomínal oklepávat popel z cigarety. Michal mu podal popelník. „Copak se vám stalo, pane doktore?“

„Promiňte... Mohu se posadit... Já jsem prosím ve službě. Telefonoval jsem na středisko i do nemocnice, aby mě zastoupili, ale přesto, pochopte: v noci má na okrese službu jediný lékař...“

„Ano. To je velmi mrzuté. Doufejme, že nedošlo k vážným případům... Tak mi povídejte, jak to bylo.“

„Zavolali mě, že jde o silniční nehodu...“

„Počkejte! Podrobně, prosím vás. Kdo vás volal, kdy a jak.“

„Nevím přesně, kdy to bylo. Myslím krátce před dvanáctou hodinou. Volal jsem z Chvaletic na středisko. Víte, já jsem odtamtud, totiž ze střediska, vyjel kolem desáté. Do několika obcí. Abychom ušetřili čas, volám vždycky z poslední obce, kde je další případ. Takhle jsem volal z Chvaletic a sestra mi řekla, abych jel sem, že volali ze zámku, to je odsud, že se tady srazila auta a že jsou ranění. Přijel jsem kolem jedné. Ošetřil jsem lehce raněné a potom mě správce zavedl do kaple. Tam ležela mrtvola ženy a zjistil jsem, že nemohla zahynout při srážce, protože k té došlo asi v jedenáct, a ta žena je více než den po smrti.“

„Jak jste to poznal?“

Lékař polkl. „Víte,“ řekl nesměle, „já nejsem patolog... tím méně soudní lékař... Já jsem internista... Ale to byly zcela obecné patologické jevy, například...“

„Ano. A příčina smrti podle vašeho názoru?“

Pokrčil rameny. „Nemohl jsem ji blíž ohledat... Správce mi svítil petrolejkou... V kapli totiž není elektřina... A potom... Rozumíte, žádné zřejmé příznaky. Žádná krev a tak...“

„Takže i otrava houbami, i rána klackem do hlavy?“

Usmál se nesměle. „Ano... Já jsem v tom okamžiku považoval za důležitější dobu smrti než... Jestli ovšem chcete... Je už světlo, můžu tam jít s vámi a pokusit se alespoň zběžně, prozatímně určit příčinu...“

Michal Exner prohlásil, že to není nutné, poděkoval lékaři a propustil ho. Potom oznámil podporučíku Bořkovi, že může také odjet, jestli už si všechno zjistil. Poprosil ho jen, aby nechal na místě nehody onoho strážmistra.

Takže k páté hodině osaměl. Všichni obyvatelé zámku spali. I správce, na pohovce v hale, aby mohl být kdykoliv k dispozici bezpečnostním orgánům.

Exner ho nechal spát. Prošel chodbami zámku, prohlédl si obrazy a poslouchal hluboké oddechování i chrápání za očíslovanými dveřmi, za nimiž bývaly komnaty a budoáry, salóny a kuřárny a herny a klubovny. Potom se vydal na cestu kolem zámku. Díval se po stromech, po skupinách keřů a po trávě a vůbec nehledal nic určitého. Před šestou se vrátil a probudil správce.

Ten člověk ho začal zajímat, hned jakmile se probral a postavil. Byl starší, prošedivělý, dosud velmi hezký. A podle toho, jak stál a mluvil, jaká slova volil a jak dával otázky, bylo zřejmé, že je zvyklý jednat s lidmi všeho druhu. Prostě ne jen tak nějaký správce zotavovny, ale zkušený hoteliér mezinárodního formátu. Když se mu Exner představil a legitimoval, řekl jen: „K službám.“

„Víte co, pane správce? Mohl byste mi prodat něco k jídlu? Je sice brzy, ale snad...“

„Zajisté. Račte do jídelny.“

„A mohl bych jít s vámi? Do kuchyně? Že bychom si při tom povídali...“

„Jak chcete.“

Exner dostal báječnou snídani. Pohled na smažící se vajíčka, na čerstvou šunku a rozplývající se slaninu ho naplňoval mimořádným uspokojením. Správce si založil přes kalhoty ubrousek a pracoval obratně a elegantně, s určitým kuchařským šarmem.

„Tak vy jste tady vlastně na penzi,“ poznamenal Exner.

„Nevím, jak to myslíte?“

„Byl jste předtím v Puppu nebo v Alcronu?“

Správce vyklopil jídlo na talíř a udiveně zvedl hlavu. „Já si dost pamatuju lidi... Ale vás ne... Jak to víte?“

„Co?“

„Že jsem byl v Puppu a v Alcronu.“

„Nevím nic. Napadlo mě to...,“ měl radost, že to uhodl, a pustil se do jídla. „Viděl jste tu ženu?“

„Ano. Dvakrát. Jednou, když ji přinesli, to jsem jim otvíral kapli, a podruhé, když jsem k ní vedl lékaře.“

„Je zdejší?“

„Myslím, že ne. Jsem zde už dva roky a nikdy jsem ji tady neviděl.“

5

Ženu, za níž přijel, uviděl Michal Exner až krátce před polednem. Celá parta jeho chlapců končila v té době práci. Dostavil se také patolog.

Letovisko zůstalo sice letoviskem, jeho dočasní obyvatelé, kteří zde trávili dovolenou, se snažili dělat totéž, co jiné dny: to je jít na houby, hrát badminton a tak dále, ale nikdo z nich neopomenul důkladně si prohlédnout kapitána Exnera. (Seděl nečinně pod lípou, kterou ráno obdivoval.) Nikdo také neopomenul jít nenápadně kolem dvou rozbitých aut a dívat se aspoň zdálky na práci mládenců, kteří přijeli nedlouho po Exnerovi.

Před jedenáctou byli mládenci hotovi, pozvali Havárii, aby vozy odtáhla, a Exner se odebral s lékařem do kaple.

Na nosítkách pod oltářem ležela si pětačtyřicetiletá štíhlá žena, která musela být kdysi velmi krásná. Teď na ni vábný pohled nebyl.

„Tak příčinou smrti,“ řekl lékař, „byla rána v krajině spánku. Nešťastné místo. Popis dám přesně do protokolu. Tupý předmět. Podrobnosti dám do protokolu. Všiml jsem si v tom místě nějakého bělavého prášku, nebo co to je. Necháme to prošetřit. Jako stopy po pudru nebo co. Nebo omítka. Nejdřív jsem myslel, že je to otrava denaturákem.“

„Jak to?“

„Když jsem přišel, cítil jsem ho docela zřetelně. Pak jsem přišel na to, že tak páchnou její šaty.“ Ukázal na hromádku na nosítkách. „Jsou plné olejových skvrn. Olej má taky na kůži. Podívejte se. Tady, na nohách, na rukách... Vidíte. Nějaký strojní olej nebo co...“

Bylo příjemné vyjít z kaple do slunného dne.

Šli přes louku, parkem, přímo k místu nehody. Cestou potkali muže jedoucího přes louku s frézou, to je s motorem na dvou kolech, který dělá hrozný kravál a vleče velmi pomalu malý valníček. Na valníčku vezl hromadu trávy. „Kosíte?“ zavolal na něj Exner.

Muž přikývl a zastavil.

„Kdy jste dělal tu loučku dole? Vidíte, jak se nad ní srazila auta.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poklad byzantského kupce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.