Dóóóst dobrý mejdlo

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý mejdlo – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý mejdlo

Kousla jsem se do rtu a koutkem oka si Kyru zkoumavě prohlížela. Tvářila se načuřeně, určitě ji zklamalo, že neskáču nadšením jako ona. Jo, možná bych se měla snažit o větší vstřícnost. Koneckonců, zvířata měla doopravdy ráda – to bylo jasný už z toho, jak se při pouhým pohledu na naši cirkusovou menažérii změnila z namyšlenýho cynika v rozněžnělou naivku. Kdoví, třeba roztajou i její rodiče, jakmile uvidí ty kulatý kotěcí očička a pidifousky. A možná že Kyře jenom prospěje, když se bude mít o koho starat a koho rozmazlovat.

„Jo, mimochodem,“ zajímala jsem se, zatímco jsem v kapse sáčka hledala jízdenku, „je Mušu holka, nebo kluk?“

„Jé… Vlastně nevím. Claiřina sestřenice mi to říkala, ale nějak mi to vypadlo z hlavy. Na tom snad tolik nesejde, nebo jo?“

Hmmmm. Takže jsem zase nevěděla, jestli ta Kyřina akce Kotě přece jen není špatný nápad.

Kyru mám moc ráda (dokonce i když mě zrovna štve). Ale teď jsem si dělala hrozný starosti, že šance na její přeměnu v zodpovědnýho a obětavýho chovatele koček je zhruba stejně velká, jako že naším novým školníkem se stane zrovna Brad Pitt…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý mejdlo

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd, 2002

Copyright © Karen McCombieová, 2002

ISBN 0 439 99362 8 (Scholastic Ltd)

Z anglického originálu Parties, Predicaments and Undercover Pets přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazykovou úpravu provedl Štěpán Kovařík.

Jazykovou korekturu provedl Boris Lehečka.

Odpovědná redaktorka Alena Špačková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4, jako svou 919. publikaci.

1. vydání, 2004

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2004

Translation © Petra Klůfová, 2004

Text © Karen McCombieová, 2002

Cover © Luděk Bárta, 2004

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-7200-945-1 (1. vydání, 2004)

ISBN e-knihy 978-80-253-2263-5 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Kyra a umění nudy

2. Křik a rvačka a k tomu párky

3. Hup! Dva, tři… Vrrrr…

4. Feargal Ftipný

5. Když v břiše kručí a v saku to přede

6. Smradlavý zelí a mučení pohledem

7. Péče o kočku: 1. lekce – Jak ji udržet naživu

8. Modrá prdelka, zrudlý tváře

9. Pravý opak zábavy

10. Tenisky… kraťasy… a navrch kotě…

11. Mimozemšťani (zvířecí) útočí!

12. Capky ťapky minitlapky…

13. Hele, všechno je jednou poprvé (Ach jo!)

14. Kyřin (dočasný) dárek…

15. Pajdulka a Smrkulka

16. Hurá! Svět je prima!

17. Stávka zvířat

18. Blikej, blikej, žárovičko…

19. Co myslíš, bavím se, nebo ne?

20. Babiččino rozespalý překvapení…

21. Psí pusinky a skororande…

Předmluva

Milá maminko,

víš ty co? Moc bych si přála, abys mohla vidět naše zvířata – všichni ti mazlíci jsou tak roztomilí! Tedy, asi až na pakobylky, na těch těžko najdeš něco roztomilýho! Pokud ovšem nejsi Tor,* to se rozumí.

A dnes měl u nás doma vystoupení Mazlíkovský cirkus. Uspořádala ho babička, která vyhlásila Den velkého psího koupání. Měla k tomu dobrý důvod – Rolf a Winslet poslední dobou fakt vypadali kapku umolousaně. (Čím to, že kočky nejsou cítit… skoro po ničem, zatímco psi jako by nedokázali dát ani ránu bez kolínský značky Starýpsížrádlo nebo Hodnědlouhonepranýponožky?)

Zkrátka, Rolf byl z koupání i okolního zmatku blahem bez sebe, cákal se ve vaně a chňapal po štiplavých mýdlových bublinách a já s Torem jsme se snažili neutonout v přílivu, co se k nám každou chvíli vyvalil. Pak přišla řada na Winslet, akorát že nepřišla, protože sotva svým šikovným čumáčkem zavětřila vůni psího šamponu, hned jí svitlo, že páníčci pro ni plánujou ponížení v podobě promočenýho kožichu. Po půl hodině usilovnýho prohledávání sídla rodu Loveových jsme ji konečně vyvlekli z jednoho šatníku (prozradil ji Colin, protože významně očuchával dveře) a vrazili ji do vany, kde zůstala stát vzteky ztuhlá jako socha a naschvál odmítala vzít na vědomí, že Jabla jí na zádech z napěněných chlupů modeluje účes `a la Mohykán.

Kočky z toho měly báječnou psinu, na střídačku se poflakovaly před koupelnou a registrovaly momentální stav psího ponížení. Rolfovi bylo nějaký ponížení fuk – nejspíš ani netušil, že vůbec proběhlo – a právě teď si mokře pobíhá zahradou a blaženě kýchá nosem plným šamponu. Zato Winslet moc dobře věděla, že kočky jí strouhají mrkvičku, a nakonec se Colinovi a Frankiemu rozzuřeně pomstila, když se oklepala těsně vedle nich a ohodila je parádní sprchou.

Přiznávám, že tyhle roztomilůstky o našich roztomiláčcích ti mají vylepšit náladu… než ti povím o tom průšvihu, co jsem do něj nedávno spadla. Oprava: o průšvihu, do kterýho mě dostala jedna z mých takzvaných nejlepších kámošek. A tou kámoškou je shodou okolností právě Kyra Daviesová.

Ale koukám, že tě to nijak zvlášť neudivuje…

Fajn, tak teď tě nechám na pokoji, aby sis to vyprávění mohla přečíst. Náhodou zrovna slyším Torovo vřískání, že Rolf sežral včelu (zase), takže nás nejspíš čeká výprava k veterináři (zase).

Mám tě moc ráda.

Alča

(tvoje dítě lásky č. 3)

*Aby bylo jasno, proti kudlankám nábožným vlastně nic nemám – jenom dávám přednost zvířatům, s kterýma se dá mazlit. A zkus se pomazlit s kudlankou, aby se na ní něco nezlomilo! A zkus to vysvětlit pánovi z úřadu, co by k nám přišel ověřit, kolik je pravdy na udání, že tu týráme zvířata…

1
Kyra a umění nudy

Čas: 14.30, sobota odpoledne.

Místo: náš kuchyňský stůl. I když stůl pod horou igelitek s nákupy (samé oblečení a skoro všechno patří Kyře) není vůbec vidět.

„Hele, nemáš z něj náhodou strach?“ vykulila Sandie oči na kus hadříku, který si Kyra přidržela pod bradou.

„Co jako?“ ohrnula Kyra snědý pihovatý nos. „Je to přece tričko, Sandie! Copak se někdo může bát trička?“

Já samozřejmě věděla, co Sandie svou otázkou myslela. (Od toho má člověk nejlepší kámošky, aby rozuměly – tak nějak zvláštně, intuitivně, beze slova –, o čem to právě blábolíte.)

„Jenže tohle má jen jedno ramínko,“ nadhodila jsem a ukázala na hořejšek modrofialovorůžových proužků.

„A co má bejt?“ zamračila se Kyra, odtáhla si tričko od těla a snažila se zjistit, proč by z horního dílu trička měl jít strach.

Až do téhle chvíle se babička soustředila na utírání prachu, leštila všechny volný plošky zapatlaný od mastných prstů a pacek a pohoršeně vrtěla hlavou nad nepořádkem, kterým jsme dokázaly zaneřádit téměř celou kuchyň. Když ale Kyra zvedla do výšky svoje nejnovější, sotva před hodinou ukořistěný tričko, všimla jsem si, že babička po něm loupla očima a taky se zamračila. Bylo mi jasný, že jeho vzor i barvy jsou na babiččin šedomodře zaměřený vkus moc křiklavý, ale šišatýmu střihu že dá mínusový body úplně bez rozmýšlení.

„Chci říct – Sandie chtěla říct, že tenhle ohoz můžeš nosit jedině v případě, že se ani nepohneš,“ upřesňovala jsem Kyře náš dojem z jejího módního objevu. „Zkus si představit, jak tancuješ na mejdanu. Nebála by ses, že by ti mohlo… nevím, prostě na jedný straně sklouznout a hned bude všechno vidět?“

„Ahá…“ přikývla Kyra, kterou konečně trklo, co nás napadlo už dávno. „Teď už rozumím. To je fakt, nerada bych dopadla jako Renata.“

Všechny jsme znaly děsivou historku (a vždycky jsme se při ní celé otřásly) o tom, co se sotva před pár týdny stalo Jenině sestře. Byla u kamarádky na oslavě jejích šestnáctých narozenin a říkala si, že asi tancuje vážně úžasně, protože proč by na ni jinak všichni – a hlavně kluci – tak fascinovaně civěli? Teprve když ji na prsou zastudil průvan, všimla si, že se její tričko bez ramínek proměnilo v sukýnku.

Páni, ten trapas…

„A budeš si pod to brát podprsenku, Kyro?“ nevydržela to babička.

Ježíšmarjá, babi, copak s mýma kámoškama nemůžeš mluvit normálně?

„Hm, ještě nevím,“ pokrčila Kyra rameny, mrkla po mně a snažila se nad babiččinou přímočarostí nevyprsknout smíchy. Věděla jsem, že Kyra má moji babičku ráda a tak, ale stejně je dost divný, když se třináctiletá holka baví o podprsenkách s šedesátiletou paní. Nemám páru, proč to tak je… Zkrátka je.

„Zkrátka, holčičko, kdyby sis pod tohle vzala podprsenku bez ramínek,“ pokračovala babička rozvážně, jako by nám diktovala recept, „můžeš ji za horní okraj přichytit malým spínacím špendlíkem k tričku, tady, v podpaží. Chápeš?“

„No to je skvělý!“ přikývla Kyra vážně a přitom mě kopala pod stolem. Sandie, zrudlá jako rozpálený kamna, němě civěla na igelitky s nákupem.

Páni, čímpak mě babička ztrapní příště? Nejspíš klábosením o měsíčkách, čistě mezi námi děvčaty. Dnes v sobotu k nám přišla mimo plán, vlastně jen kvůli grilování u sousedů, ale i když ji mám skoro nejradši na světě, stejně jsem si přála, aby se radši co nejrychleji odsunula vedle a pomohla Michaelovi a Harrymu s mazáním chlebíčků nebo tak. Hlavně aby mi přestala dělat ostudu před kámoškami a Sandie z ní nedostala infarkt.

„No ne! Tak bych řekla, že Michael s Harrym už začínají grilovat!“ prohodila náhle babička a chvatně zamířila k zadním dveřím. „Měla bych sebrat zbytek prádla, než nám načichne kouřem a opečenými buřty!“

„Škoda, že tu taky nemůžu zůstat na grilování! Na tý děsný večeři s našima se nudou zblázním, fakt!“ zoufala si Kyra. Na zahradě bylo vidět, jak prádlo pleská ve větru a od sousedů se šíří oblaka šedobílýho kouře.

Ta „nudná“ večeře se měla mimochodem odehrát v restauraci Planet Hollywood a Kyřini rodiče se po ní chystali vyvést dcerunku do kina. Krutý život, co? Ovšem Kyra Daviesová, pokud jste si náhodou ještě nevšimli, kňourá hrozně ráda a navíc kvůli všemu. Vsadila bych se, že slovo „nuda“ používá v řeči častěji než spojku „a“. No jistě, uznávám, že Michael s Harrym mě na dnešní odpoledne pozvali, ale v plánu měli jenom poklidný sousedský posezení. Já se tam bavit dokážu, zato Kyře by celá akce musela připadat jako monumentální nuda.

Ale pochopte, že Kyra už je taková. Se mnou a Sandie právě absolvovala dvouhodinový lov v obchodech ve Wood Green a sháněla nové věci na rozlučkový večírek, který naše škola pořádá před prázdninami. Ale nakupování ji dneska zvlášť nebavilo, neuchvátila ji dokonce ani kořist v podobě strašidelnýho trička s jedním ramenem. A dvakrát nadšeně se netvářila ani nad kalhotami a sandály, co si koupila jako doplňky k tričku. „Když tam budou akorát pořád ty samý nudný obličeje, na který denně čučím ve škole,“ zívala otráveně, zatímco jsme klusaly z jednoho obchodu do druhýho. Měla samozřejmě pravdu, ale my se Sandie se stejně těšily. Uznávám, že když je člověk světově proslulá hvězda nebo superkrásná supermodelka, pošta ho určitě zavaluje mořem různých pozvánek na večírky, takže je může brát lehce s nadhledem, jenže když dostáváte přibližně jednu pozvánku za deset let jako já, z každýho mejdanu je naráz super mejdan.

A bez mučení přiznávám, že jsem se těšila dokonce na celý poslední školní týden. Tak za prvý, pondělí se jmenovalo „Píšu, píšeš, píšeme“. Šlo o fakt suprový nápad, že se k nám přijdou ukázat spisovatelé a novináři, ale někdo z učitelů mu vymyslel takhle děsný jméno, který připomínalo celohodinovou písemku. Za podobný zločin bych bez milosti dávala výpověď! A hned v úterý se budou slavnostně předávat výroční školní ceny. (Žádný strach, že bych se pod tíhou zlatých medailí domů skoro nedovlekla, pokud ovšem nezavedou kategorii „Nejzbytečnější žák v hodinách matematiky“.) Jako středeční program letos odhlasovali běh kolem Alexandřina paláce. Akce se jmenovala „Běžím, tedy jsem“ a každý závodník měl od lidí vybírat příspěvky na dobročinný účely. Vypadalo to na docela slibnou legraci. Každopádně klusat parkem v houfu rozchechtaných kámošek bude o moc lepší než normální Sportovní den nebo Školní olympiáda a všechno ostatní. (Pokud mě paměť neklame, loni jsem si odnesla stříbrnou medaili za „Škobrtnutí přes co největší počet překážek“.) Ve čtvrtek se samozřejmě měl konat večírek (hurá!!!), no, a v pátek se šlo do školy jenom na dopoledne a hned nato po hlavě skočíme do nekonečně dlouhý svobody letních prázdnin (super…).

Když se to vzalo kolem a kolem, čekal nás bezvadný týden a ani ždibínek normálního vyučování.

„Jéžiš, ten příští týden se ve škole ukoušu nudou!“ zaúpěla Kyra, opřela se lokty o stůl a položila si bradu do dlaní.

Mrkla jsem na Sandie přes Kyřin načechraný ohon. Zvedla svý blankytně modrý oči ke stropu a ušklíbla se, aby mi beze slov potvrdila: „Úúú! Už zase brblá!“

„Jak je možný, že na všem vidíš akorát tu nudnou stránku, Kyro?“ zasmála jsem se.

„Na to musíš mít talent,“ odsekla jedovatě. „Když ty to máš hrozně jednoduchý, Ali Loveová!“

„Jak to myslíš, že to mám hrozně jednoduchý?“ otevřela jsem nechápavě pusu. Klidně mi otlučte o hlavu, že jsem tupá („Jsi tupá, Ali!“), ale copak nevedeme skoro na chlup stejný život? Copak nechodíme do stejný školy, neučíme se stejný předměty a nepatříme do stejný party kámošek?

„Že máš tohle všechno!“ vyhrkla, posadila se zpříma a roztáhla paže.

Obrátila jsem se a v kuchyni se podívala na hromadu umytýho nádobí, co se jen taktak vešla na odkapávač, na luxusně starožitnou (rozuměj zrezlou) lednici se samolepkou Bílý jogurt, majetek Linn Loveové. Neopovažujte se ho dotknout. Porušení zákazu se trestá smrtí! připláclou na dveřích, na přeplněný odpadkový koš (v kterým ležel i prázdný kelímek od bílýho jogurtu – Jabliným přičiněním), na pytel zlevněnýho steliva pro křečky a kočičí konzervy, co jsem zapomněla uklidit, když jsme se s Torem vrátili z naší dopolední výpravy pro zvířecí zásoby, na nenápadně vadnoucí kytky v květináčích, které jsme všichni pořád zapomínali zalévat, na kočku, co nebyla Colin a spokojeně línala v koši s urovnanou pyramidou čistýho prádla.

„Co tady jako mám?“ vyhrkla jsem nechápavě.

„Tuhle suprovou rodinu! Tenhle suprový dům!“ rozplývala se Kyra.

„Ty si ze mě utahuješ!“ kvikla jsem. Takhle, samozřejmě jsem věděla, že mám prima rodinu, ale náš dům? Měla jsem ho ráda i se všemi šílenými krámy a příšerně nesladěnými barvami, ale těžko mohl sloužit jako vzorový obydlí, na rozdíl od Kyřina módního a elegantního domova v jedný z nejluxusnějších ulic celýho Crouch Endu. „Vždyť nám tu všechno padá na hlavu! Zrovna v tomhle týdnu taťka panikařil, protože v zadní zdi se ukázala tak široká puklina, že tam snad zasadíme další dveře!“

„A když jsem před chvilkou byla na záchodě, držadlo od splachovadla mi zůstalo v ruce,“ dala k lepšímu Sandie.

„Tak vidíš!“ praštila jsem důrazně pěstí do stolu, až jedna z igelitek leknutím vykvikla.

„A máš všechny ty mazlíčky…“ Kyra se předklonila a něžně zabroukala na kvikající igelitku, v který se tajně utábořil Colin. Teď na nás zpod hromady nákupů vystrkoval fousatý zrzavý čumáček.

„Jo, kočky jsou úžasný,“ připustila jsem a vklouzla rukou pod igelitky, abych Colina podrbala za uchem.

„A taky psi a taky králíci a taky to ostatní!“ tvrdila Kyra. „Tady u vás je pořád spousta legrace – v jednom kuse se tu něco děje. U nás doma je pořád hnusně uklizeno a všechno dokonalý a děsná nuda. A taky z našich by se jeden nudou ukousal – a nedovolí mi ani jedno zvířátko!“

„Hmmm…“ zabručela jsem. Vzpomněla jsem si, že ještě nedávno si Kyra mně a Sandie stěžovala, jak je to u nich doma příšerný a hrozný šrumec a často i nepořádek, protože maminka pije. Kdybych na Kyřině místě byla já, tak po tom všem trápení a zmatku bych si určitě nestěžovala, že konečně žijeme v pohodě. Jenže já jsem já a Kyra je cvok.

„Když vy dvě prostě nemáte páru,“ povzdechla si Kyra dramaticky, sesula se na stůl a zblízka se zadívala do Colinových brčálových očí, „jak děsně se pořád nudím…“

„Ale, Kyro, copak mají ty řeči znamenat?“ ozvala se káravě babička, která se zrovna vracela s náručí plnou ručníků a Torovým spidermanovským pyžamem. „Život připadá nudný jenom nudným lidem, milá Kyro!“

A jéje, tuhle přednášku jsem absolvovala už jako čtyřletá. Tenkrát venku asi tak půl minutky pršelo, ale mrňavýmu člověkovi to připadá jako tři neděle, takže jsem začala fňukat, že mě doma nic nebaví. Babička mi otloukla o hlavu navlas stejný kázání o nudných lidech, co se neumějí zabavit, a než jsem se stačila vzpamatovat, zapřáhla mě, Jablu i Linn do vyrábění kilometrů papírových řetězů, aby nás ta nuda přešla. Maminka nám je pomáhala věšet, a než se vrátil (úplně promoklý) taťka z práce, celý dům vypadal, jako by se u nás chystala mexická svatební oslava. Chyběla jenom kapela v sombrerech a pár kbelíků kukuřičných placek a tequily.

„Ale, paní Millerová,“ zakňourala Kyra, „vy si to vůbec neumíte představit!“

Tak pozor, Kyro – ještě chvíli pokračuj v kvílení a babička si tryskem donese papír, nůžky a lepidlo.

„Kyro!“ prohlásila babička a upřela na mou kámošku pohled jako třídní učitelka. „Vyrozuměla jsem, že jsi nesmírně inteligentní děvče –“

Pozor, o tom by se dalo diskutovat, babi, a hodně dlouho.

„ – a jsem pevně přesvědčená, že kdybys použila aspoň špetičku své inteligence, hned bys měla jasno, jak uniknout nudě. Pak bys všechno viděla pozitivněji a život by byl mnohem zajímavější!“

Kyra přimhouřila oči, jako by babička právě promluvila svahilsky a ona se teď nemůže rozhodnout, která z nich dvou je vlastně ta šílená.

„Chcete jako říct,“ zeptala se Kyra pomalu, „že bych se prostě měla zvednout a začít něco dělat a pak bych se nudila míň?“

„Nu, víceméně ano,“ přikývla babička. „Říká se tomu aktivní přístup.“

„Aha,“ zahučela Kyra a usilovně přemýšlela.

„A teď, děvčata, co takhle si ten aktivní přístup hned vyzkoušet? Potřebovala bych uvolnit místo na stole, prosím!“ zavelela babička s úsměvem a pustila se do skládání ručníků.

Okamžitě jsem si nahrnula igelitky do náruče a zvedla je – i s Colinem – ze stolu, ale najednou jsem se zarazila. Něco mi začalo vrtat hlavou.

Ten zvláštní lišácký záblesk v Kyřiných očích. Dejte na mě, že u ní to nikdy, ale nikdy neznamená nic dobrýho…

2
Křik a rvačka a k tomu párky

„Nehýbej se!“

Zkameněla jsem, i když jsem si zrovna nesla k puse k zbláznění dobrou sýrovou omeletu. Jabla, která si zrovinka chtěla pohodlně založit ruce na prsou, vmžiku ztuhla v karatistickým postoji. I když nemyslím, že většina karatistů cvičí ve vlastnoručně obarvených obrovských červených kraťasech a krášlí si culíky stejně červenými gerberami.*

(*Gerbery jsou velikánský kytky, trochu jako obří sedmikrásky, takže si je nepleťte s gerbily, to jsou takový myšky, který ale nejsou červený a ve vlasech by se tolik nevyjímaly, a navíc jsou spíš známý jako pískomilové.)

„Proč se nesmíme hnout?“ zamračily jsme se obě najednou. Přesto jsme si netroufly Tora neposlechnout. Náš bratříček nikdy neříkal nic jenom tak. (Náš bratříček většinou neříkal vůbec nic.)

„Pššš!“ napomenul nás.

Co to znamená? Chce si hrát na sochy? Všude kolem nás se na Michaelově a Harryho zahradě bavili lidi a smáli se a mrňousové ze sousedství se proplétali lesem dospělých nohou. Oficiálně měl Tor, jakožto nejstarší z mrňousů v naší ulici, odhánět mrňata od nebezpečnýho rožně (a taky od dlouhatánských opékacích vidliček, kterými se dva prckové předtím snažili navzájem si vypíchnout oči), ale podle všeho opustil své strážní stanoviště, aby mě a Jablu varoval před něčím Důležitým. Možná i před něčím hodně Děsivým, protože jinak by se netvářil tak vážně.

„Málem jsi ji rozmáčkla!“ vyčetl Tor Jable šeptem a ukázal na minisluníčko sedmitečný, který v tu chvíli na jejím nadloktí dopřávalo odpočinek svým kulatým lesklým křidýlkům. Měl pravdu, kdyby si Jabla založila ruce, což se užuž chystala udělat, z krasavičky berušky by zbyla akorát červená šmouha na sestřině opálený kůži.

„Jé! Ta je roztomilá!“ zavrkala Jabla a zvedla loket, aby si puntíkatýho broučka líp prohlídla. „Sluníčko, sluníčko, popojdi maličko… Hele, jak je to dál?“

„Sluníčko, sluníčko, popojdi maličko… Než z tebe Jablička udělá kašičku?“ navrhla jsem.

„Jsi hrozná!“ zazubila se na mě Jabla, ale mezitím se Tor předklonil a jediným zkušeným fouknutím odstartoval berušku k třepetavýmu odletu do bezpečí.

„Ale vlastně, i kdybys sluníčko fakt rozmáčkla, Jabli, nemohla by sis na to vybrat lepší společnost,“ připomněla jsem pobaveně. „Přece tady Michael by ho dal hned do kupy. Provedl by mu na nožičkách nějakou mini-mikro-operaci, víš?“

Tor na mě valil kukadla a snažil se vykoumat, jestli si z něho utahuju, nebo jestli jeho kámoš veterinář je vážně tak všemožný všehojič, za jakýho ho on sám považuje.

„Zato dýchání z úst do sosáčku by mohlo představovat problém, nemyslíš?“ dodala rozesmátá Jabla.

Tor po nás loupnul hnědýma očima a beze slova odkráčel pryč. Dokonce i jemu došlo, že se bavíme na účet nevinného hmyzu.

„Poslyšte, o čem vy dvě diskutujete?“ ozval se kamarádský hlas a pod nosem se nám zastavil tác vrchovatě naložený horkými párky v rohlíku, ze kterých voněla hořčice.

Hlas patřil Harrymu, příteli veterináře Michaela. Jako příteli… tomu příteli.

Víte, možná je to hloupý, ale stejně mi to nepřestává připadat dost… tak… zvláštní. Jako že Harry chodí s Michaelem. Nejde o to, že by mi zvláštní připadali oni sami – kvůli tomu, že jsou gayové a vůbec, divný je jenom to slovo „přítel“ nebo „partner“, když je řeč o dvou dospělých mužích. A stejně divný pocit mám i z babiččina přítele, jako že ho vůbec má, chápete? (Zrovna v tu chvíli stála se Stanleym naproti u skleníku, uzobávali klobásové rolky a zkoumali rozkvetlý růže.) Možná že slova jako „přítel“ nebo „kluk, co s ním chodím“ a „přítelkyně“ nebo „holka, co s ní chodím“ by měli používat jenom mladí a všichni nad třicet (a je fuk, kdo všechno mezi ně patří) by si měli vymyslet nový slovo. Vlastně si vzpomínám, jak mi Linn vysvětlovala, že když spolu bydlí dva lidi a nejsou manželé, říká se jim „druh“ a „družka“, ale to je hnusný slovo. To působí hrozně formálně, jak z nějakýho dotazníku nebo smlouvy o užívání společný domácnosti, a vůbec to nepřipomíná ty něžný a hezký věci kolem lásky a vůbec.

„No tak? Vyklopte to! Koukám na vás už celou věčnost a ještě se vám pusa nezastavila! Tak ven s tím!“ křenil se Harry, zatímco já si honem strčila omeletu do pusy a štípla mu párek v rohlíku.

Harry by se vám určitě líbil. Je hrozně milej – na první pohled působí trošičku zakřiknutě (zatímco Michael je mohutný a hřmotný), ale jakmile se jednou rozpovídá, chová se báječně kamarádsky. Pracuje jako osvětlovač v jednom velikým muzikálovým divadle a jednou, když si k nám zašel vyzvednout opravený kolo, nás všechny bavil legračními historkami o hercích, kteří se v zákulisí chovají hrozně protivně a nabubřele. (Kdo by si pomyslel, že i slavná hvězda se sníží k tomu, že přidá svědivý prášek do pudru kolegovi, který sklidil až moc potlesku? Osobně jsem si myslela, že tyhle fórky člověka přejdou asi tak po desátých narozeninách…)

Ale Harry je vážně zajímavý, takže mi bylo jasný, že nechce poslouchat o těch ne až tak vzrušujících věcech, které jsme s Jablou stačily v posledních pár minutách probrat (v obráceném pořadí)…

a) Málem úspěšný slisování nevinné berušky.

b) Proč párky v rohlíku vypadají tak hnusně slizce a přitom chutnají tak skvěle.

c) Fakt, že Jabla nepůjde na školní večírek, protože ve škole nemá žádné opravdové kamarády. (Smutná, ale ryzí pravda.)

d) Proč kámoši a kámošky dokážou člověka vytočit k šílenství, i když je máte rádi. Je to stejný jako se zmrzlinou – když to s ní přeženete, trnou vám zuby, jako by vám do nich dloubali vrtačkou, ale stejně máte pořád chuť na další. (Tímhle zajímavým přirovnáním přispěla Jabla, zatímco já přihodila zmínku o těch protivných kámoškách, a vy jistě bez námahy uhodnete, koho jsem myslela.)

e) Jak je k vzteku, že Linn vypadá tak báječně, a přitom se tu poflinkává (i když naše upjatá Linn by tohle slovo o sobě nikdy nepoužila) jenom v džínách a tričku.

f) Kdo je ta supermódně ohozená dvojice, se kterou si taťka a Linn povídají nejmíň už deset minut.

g) Tragický stav pozadí paní Tiernanový. Naše sousedka z domu přes ulici nejspíš věřila, že sarong z blýskavýho hedvábí její postavě ohromně lichotí, ale byl z tak teninký látky, že byste na její celulitidu dohlídli i z opačnýho konce zahrady. (Blééé!)

„Mluvily jsme o Alčině školním běhu s dobročinnou sbírkou,“ odpověděla Jabla bez rozmýšlení na Harryho otázky a vyhnula se trapasu, do kterýho by nás dostalo přiznání, jak hloupě tady tlacháme.

Tos udělala prima, Jabli, pomyslela jsem si uznale.

Dočista jsem zapomněla, že i tohle bylo jedním z našich témat: Jabla mě ponoukala, ať tu ze sousedů zkusím vyrazit pár příspěvků na dobročinnou sbírku, já pro změnu kňučela, že se stydím.

„Ano, ještě že jste mi to připomněly!“ rozzářil se Harry. „Máte s sebou seznam sponzorů?“

„Jasně,“ usmála jsem se ostýchavě a ze zadní kapsy vytáhla zmuchlaný list papíru a propisku.

„Dobrá – podržela bys to, Jablo?“ požádal Harry a strčil mé sestře podnos s párky v rohlíku. „Aspoň budu první ze sousedů, kdo vám přispěje.“

„Když už mluvíme o sousedech,“ prohodila Jabla a přitom se soustředěně rozhodovala, který párek v rohlíku se jí zamlouvá nejvíc, „kdo je to támhle? Jako ti dva, co se vybavujou s Linnhe a taťkou?“

„Hmmm?“ Harry zašvidral přes horní okraj formuláře, na který zrovna psal svoje jméno, adresu a výši příspěvku. „Ále, to je Simon a Aisha… Kdovíjakovi. Minulý týden se přistěhovali do bytu v tom činžáku na konci bloku. Michael je viděl, když vykládali nábytek z dodávky, a rovnou je pozval.“

„Vypadají… mile,“ zahučela Jabla zamyšleně.

Mně bylo jasný, že Jabla tím chce ve skutečnosti říct, že se jí zamlouvá jejich oblečení. (Přiznejme si bez mučení, že moje sestra má sklony k hrozný povrchnosti.) Jablinu pouťovému vkusu sice nemohli vyhovět, zato na sebe navěsili supermoderní a superdokonalý značkový ohoz.

Osobně jsem měla dojem, že Simon v těch maskáčových tříčtvrtečních kalhotách a s nagelovaným uličnickým ježkem vypadá jako přerostlý školáček a žlutý sluneční brýle byly už stoprocentně pitomý. (No uznejte sami, k čemu jsou sluneční brýle se skly, co mají stejnou barvu jako sluníčko?)

„Jo?“ ušklíbl se lišácky Harry. „Ale já bych neřekl, že jsou zvlášť milí. Mluvil jsem s nimi jenom minutku, ale zjistil jsem, že on je pan Herec a ona je… to mi vypadlo z hlavy, a jejich děti by potřebovaly zavřít pod zámek.“

„Cože? Proč by potřebovaly pod zámek?“ podivila jsem se a Jabla zároveň se mnou kvíkla: „On je herec?“ (Tady máte důkaz, že v mozku nám to šrotuje každý úplně jinak. Můj vyjukaný a ustaraný mozek se ze všeho nejdřív zajímal, v čem je problém, zatímco ten Jablin se rázem rozzářil jako vánoční stromeček už při pouhý zmínce o něčem tak fantastickým, jako je herectví, ó, ó, ó!)

„Všimly jste si těch dvou černovlasých mrňousů, co pobíhají po zahradě?“ zeptal se Harry, vrátil mi seznam sponzorů a vzal si od Jably zpátky podnos.

„Myslíš ty, co se navzájem vraždili opékacími vidličkami?“ ujistila jsem se.

„Přesně!“ přikývl Harry zamračeně. „Nachytal jsem je, jak dloubají do Tabity jehlou na ražniči a zkoušejí ji probudit.“

„Hm, to fakt není hezký,“ potvrdila jsem. Tabita je Michaelova a Harryho urozená, stará kočičí královna peršanka.

„To ti klidně podepíšu, Ali,“ pokrčil Harry rameny a kysele se pousmál.

„A v čem vlastně hrál?“ zašvitořila Jabla a Harryho tím totálně vyvedla z míry.

„Myslí toho herce,“ zamumlala jsem omluvně, abych přeložila Jablino blábolení do srozumitelný řeči.

„No, pokud tě to zajímá, klidně pojď se mnou a já tě představím,“ zatvářil se Harry otráveně a pustil se přes trávník rovnou k dvojici.

Jabla ve svým nadšení přehlídla, že Harry na mě významně zamrkal. Kdovíproč jsem vytušila, že ten herec je mu sympatický zhruba stejně jako jeho vidličkami ozbrojený robátka (takže nijak zvlášť…).

„Vida, tady jsou moje další holky,“ přivítal nás s úsměvem taťka. „Jablo, Ali… Tohle jsou pán a paní Finchovi!“

„Zatím ahoj!“ řekla Linn a zdvořile se odporoučela. Přitom na mě spiklenecky mrkla. Co že najednou vypukla epidemie mrkání?

„Ale prosím vás! Pro vás jsme Simon a Aisha!“ zahlaholil chlápek hlasitě, jako by stál na jevišti nebo co. Honem jsem o krok ucouvla, abych si zachránila ušní bubínky.

Vedle pana Herce se nemastně neslaně culila jeho manželka.

„Tady Jabla si vás moc přála poznat, Simone,“ oznámil Harry. „Zbožňuje divadlo.“

Pravda, nikdo neumí vplout na scénu jako Jabla, rozhodně ne v tom oblečení, který ona považuje za normální.

„Vážně?“ kývl Simon, samolibě si zamnul bradu a zaujal pózu, jakou mívají manekýni na přehlídkových molech.

„Přesně tak!“ zářila Jabla blaženě. „Hrozně ráda bych byla herečkou… Nebo aspoň něčím od divadla, třeba scénografkou nebo podobně!“

(Musím uznat, že Jabla má vážně umělecké sklony. Ovšem jak ji znám, problém by byl v tom, že každý její dílo by se vyznačovalo spoustou žárovičkových řetězů a třpytivých kouliček – a to by v historických dramatech asi neobstálo.)

„Herectví je tvrdý chlebíček, to mi věř!“ prohlásil Simon moudře a postrčil si žlutý sluneční brýle výš na nos. „Ale ten pocit uspokojení, ach ano, ten pocit uspokojení… To se prostě nedá vyjádřit slovy. Po skvělém výkonu to člověk cítí přímo tady –“

Pěstí si zabušil do prsou.

„ – tady v srdci.“

Panebože! Snad si ten projev nepřipravoval na Oscara?

Jeho manželka k němu vzhlížela se stejně zbožňujícím výrazem jako blízkostí slávy oslněná Jabla. Taťka s Harrym se přátelsky usmívali, ale neušlo mi, že se po sobě nenápadně koukli a v očích jim hrálo, jako by vší silou přemáhali výbuch smíchu.

„Júúúú!“ žasla Jabla. „A prosím, v čem jsem vás mohla vidět?“

„No, víš,“ pokrčil Simon rameny, „moje divadelní role asi neznáš.“

„Manželovi právě skončilo angažmá v divadelní kavárně U Královny, kde hráli jednoho Pintera,“ nevydržela se nepochlubit pyšná Aisha.

„Téééda!“ vydechla pořád ještě uchvácená Jabla, i když já stoprocentně věděla, že nemá páru, o čem to Aisha vlastně mluví. Mezi námi, pro mě to platilo jakbysmet, ale měla jsem dost rozumu, než abych obdivovala zrovna takovýho nafoukaný ho žvanila. Divadelní kavárna, jo? To asi nebu de zrovna největší scéna v našem velkoměstě, že jo?

„A, hm, hrál jste taky v něčem, co dávali v televizi?“ vyžbleptla jsem bez přípravy.

Sotva mi to vyklouzlo, Harry vedle mě párkrát přešlápl z nohy na nohu a taky bych přísahala, že taťka dusí smích, i když předstírá, že si akorát odkašlává do dlaně.

„Tady tvému tatínkovi jsem už prozradil, že jsem hrál v Příbězích z East Endu a taky v seriálu Zákon,“ usmíval se shovívavě Simon.

„Fakticky?“ Jabla doslova vypískla vzrušením. „A jaký jste měl role?“

„Nu, role to byly menší, nicméně zásadní,“ mnul si Simon bradu.

„V Příbězích z East Endu hrál zákazníka, který si na trhu u stánku kupuje banány!“ skočila mu Aisha do řeči a přitom doslova pukala pýchou, „a v jednom díle Zákona hrál mrtvolu!“

„Nesměl jsem se hnout celé hodiny!“ zahlaholil Simon. „Vyžadovalo to obrovské soustředění!“

Taťka to začínal nezvládat. Tohle už dávno nebyl záchvat kašle, ale špatně maskovaný hihňání!

„A taky jsi minulý měsíc dělal tu reklamu na aviváž, nezapomeň!“ trylkovala Aisha, která vůbec nevnímala taťkův nenápadný hysterický záchvat.

Ježkovy oči a panenko skákavá! Tom Hanks a Leonardo DiCaprio by se měli ve svým Hollywoodu klepat jako rosol, protože tenhle frajer je co nevidět vyšoupne z hvězdnýho výsluní!

„Páni…“ povzdechla si pořád ještě uctivě Jabla, i když už neměla proč. (Tahle moje sestřička bývá občas příšerně mimo…)

„A co ty, Ali,“ šoknul mě Simon nečekanou otázku, „taky jsi takový fanda do herectví jako tvoje sestra?“

„To není, zato skvěle píše,“ odpověděl za mě taťka. „Ještě se nestalo, aby nenapsala sloh na výbornou!“

V očích pana Herce se objevil nepřítomný výraz. Když se nemluvilo o něm nebo o herectví, hovor ho přestal zajímat. Tohle by viděl i slepý.

„Ach ano! Je to tak!“ kývl na mě Harry povzbudivě a odmlčel se, protože hlouček procházejících sousedů se zastavil a všichni si brali párky v rohlíku. „A Tor nám prozradil, že nedávno jste spolu složily písničku!“

Proti své vůli jsem se nadmula hrdostí, i když písnička „Ne dost…“ nás jen těžko začne bombardovat z rádií. Zato bylo pravděpodobný, že co nevidět se ozve v nějaký suterénní studentský putyce. Podle Jably je hudební skupina jejího kámoše Roubíka před rozpadem, protože se všichni děsně rafli kvůli tomu, jakou mají mít image. Roubík a pár dalších si potrpělo na ležérně ošumělý zevnějšek, ale jiní se zhlídli v šíleným dekadentním stylu psychouše Marilyna Mansona a přáli si ho napodobit komplet se vším, i tu černou rtěnku a třpytivý přiléhavý ohozy a tak. (Pokud jste to ještě neviděli, ani se po tom neshánějte – vede to k parádní depresi.) I když jsem se fakt snažila, kdovíproč jsem si neuměla Roubíka představit s nahou hrudí, v blýskavých legínách a botách s půl metru vysokou podrážkou. Osobně věřím, že to jeho vyrudlý černý triko s dlouhým rukávem, odrbaný džínsy a kotníkový tenisky se žralokem mu před vykoupáním budou muset odstranit chirurgicky…

„No, skládání písničky mě docela bavilo,“ přiznala jsem se skromně. „Ale píšu i jiný věci, jako… povídky a tak. A taky se mi líbí psát básničky.“

„Počkej!“ zasmál se Harry. „Teď jsi mi připomněla něco, co mě bavilo ještě jako školáka!“

Zvědavě jsem čekala, než se ve vzpomínkách přenese o deset nebo třicet let do minulosti. Manželé Hercovi mezitím svou znuděnost přestali jakkoli maskovat. (Jaká troufalost – když Harry pracuje v opravdovým divadle a vůbec!)

„Všude jsem s sebou nosil malý černý notýsek a v jednom kuse jsem do něj něco čmáral,“ vysvětloval Harry a zadumaně se drbal v tmavých vlasech rukou, kterou nedržel tác s párky v rohlíku. „Na každou stránku jsem si napsal něco jinýho… Třeba text písničky, co se mi zrovna nejvíc líbila… nebo nějaký chytrý citát, který jsem zaslechl nebo někde přečetl. A taky vtipy! A navíc i svoje vlastní výtvory… básničky a zamyšlení a tak. Moc mě mrzí, že už ten notýsek dneska nemám!“

Ten nápad mi připadal fakt super. Určitě by to byla větší zábava než si vést normální deník, do kterýho by se mělo psát denně – dokonce i ve dnech, kdy se nepřihodilo nic dramatičtějšího, než že člověk ráno vylezl z postele a o čtrnáct hodin později do ní zase hupnul.

„Takže to není jako deník?“ ujistila jsem se trochu vyplašeně, protože jsem nebyla zvyklá, že dospělí mají takhle primovní nápady.

„Vlastně…“ Harry přemýšlivě pokrčil rameny. „Je to spíš deník na nápady.“

Páni, vypadalo to čím dál líp. A možná by to udělalo velký dojem i na babičku – psaní „deníku s nápady“ by určitě nebyla žádná nuda. Dostala jsem chuť pustit se do toho teď hned. V duchu jsem začala plánovat, že se vytratím domů, prohrabu binec v zásuvce svýho psacího stolu a omrknu, jestli by se tam nenašel šikovný notýsek, protože jinak bych musela skáknout do papírnictví až na horním konci Crouch End Broadwaye a koupit si –

Proud mých určitě ne nudných a inspirujících myšlenek náhle přerušil výbuch jekotu, dupajících nohou a poletujících párků. Trvalo mi hezkých pár vteřin – a později i hezkých pár vysvětlení od Tora – abych pochopila, co se děje, a až potom mi došla ta příšerná a trapná pravda…

Naši tvrdohlavou Winslet přivábila vůně párků, takže se k nám připlížila jako partyzán: Nejdřív přeskočila zeď sousedního pozemku a teprve odtud se protáhla pod plotem do zahrady, která patřila Michaelovi a Harrymu.

Připlazila se po břiše (což není problém, když máte nožky dlouhý sotva pět centimetrů) a málem svůj úkol úspěšně dotáhla bez chybičky až do konce – tím myslíme návrat do naší zahrady s tlamou plnou neopečených párků –, jenže najednou ji zahlídli dva mrňaví tmavovlasí kluci a zkusili (ne úspěšně) Winslet harpunovat opékací vidličkou.

A tohle jsem už viděla na vlastní oči.

„Jééé!“ zavyla jsem a po hlavě se vrhla ke spratkům manželů Hercových, abych Winslet zachránila před vražedným probodnutím. „Nechte ji na pokoji!“

Jenže přesně v tu chvíli začala paní Hercová vřískat: „Lukasi! Felixi! Honem utečte před tím hnusným psem!“

No dovolte? Uznávám, že Winslet na ty mrňavý harpunáře vrčela, ale hele – kdo vlastně držel ty špičatý opékací vidličky, oni, nebo ona?

Než jsem k nim stihla doběhnout, všechno bylo zase jinak. Viděla jsem to jako ve zpomaleným filmu. Tak nejdřív chtěl Lukas nebo Felix nebo která z těch zrůdiček Winslet nakopnout. Naštěstí byla Winslet elegantně mrštná jako chundelatý (a psí) Sylvester Stallone a dokázala před každým útokem včas uhnout. Šikovně uskočila doprava (ukořistěný párky pořád držela v tlamičce), takže kopající robátko brklo a svalilo se dopředu, přibíhajícímu Torovi rovnou pod nohy. To ovšem nebyl dobrý nápad. Dokonce i zdálky jsem viděla, že v Torovi to bublá vzteky při pouhý představě, že někdo chce a) ublížit zvířátku a b) ublížit jeho zvířátku. A zuřil dokonce tak strašně, že udělal něco, co k němu vůbec nesedělo.

„Jaaaauuuuu!“

Tor robátko nakopnul.

Tvrdě.

Těsně pod koleno.

Robátko začalo kvílet, jeho bratr začal kvílet, jejich matinka začala vřískat a všem ostatním to kapánek zkazilo náladu. Dokonce to vykolejilo i Rolfa, který se za zahradní zdí zběsile rozštěkal.

„Tore? Nestalo se ti nic?“ zaslechla jsem těsně za zády taťkův hlas (vůbec ne rozzlobený, jenom ustaraný).

„Éé, radši odvedu Winslet domů…“ zahuhlala jsem omluvně na Michaela, který se staral o rožeň a tvářil se docela pobaveně, drapla jsem svýho zlodějskýho pejska do podpaží a zkusila mu (marně) vypáčit z tlamičky dlouhou šňůru párků.

„Dobrý! Už je to dobrý!“ šeptala jsem tomu vrčícímu uzlíčku chlupů a mrzoutství a honem jsem ho odnášela domem k hlavním dveřím, abych zmizela dřív, než manželé Hercovi udeří na Michaela, aby – jako veterinář – dal Winslet smrtící injekci nebo třeba ránu palicí.

Čert to vem… jeden pokažený mejdan! Pořád jsem se mohla utěšovat vyhlídkou na ten další, ve škole. A co si budeme vykládat, tam jenom těžko dojde k nějakýmu trapasu, nemám pravdu?

Echm…

3
Hup! Dva, tři… Vrrrr…

„Když ty máš… uf, uf… děsnou kliku… uf, uf…“ lapal Billy po dechu.

„Ty ale fakt nejsi ve formě,“ ušklíbla jsem se na něj, zatímco jsme klusali po jedný z miliardy cestiček, který se klikatí kopcovitým parkem kolem Alexandřina paláce.

Nevěděla jsem určitě, jestli mě zaslechl, protože vedle nás pelášila tři štěkající (a v případě Klenota ňafající) psiska.

„Mohli bychom se… uf, uf… na chvilku posadit?“ zažebral Billy nešťastně.

„Jasně! Pokud to vážně potřebuješ…“ vyprskla jsem smíchy a usilovně maskovala, jak toužebně koukám po nejbližší lavičce.

Psi nejspíš přehlídli, že jsme dupli na brzdu, a dál se hnali se štěkotem po cestičce až k vzdálený listnatý hradbě stromů.

Neva… Však oni se vrátí co by dup. Zvlášť až jim svitne, že v dohledu nejsem ani já, ani Billy, ani hrst psích dobrot, co jsem si nacpala do kapsy.

„Teda, ty mi s tím tréninkem fakt pomáháš,“ popíchla jsem Billyho a tajně jsem doufala, že nemluvím tak udýchaně, jak se cítím. „A já myslela, že budeš báječně fit! Copak v jednom kuse nehraješ fotbal?“

Většinou jsme se s Billym a psiskama scházeli v neděli dopoledne a prošli se a klábosili, ale na dnešek mi Billy výjimečně slíbil, že si zaběháme po kopcích, abych si to natrénovala na středeční sponzorský závod. Zatím jsme běželi přibližně… nóóó, dvě minuty, ale i když jsem si připadala trošičku míň polomrtvě než Billy, najednou jsem dvakrát nevěřila, že doběhnu do cíle a zasloužím si slíbený sponzorský příspěvky od sousedů. (Kteří se všichni do jednoho chovali úžasně mile, když jsem včera našeho psího zločince zamkla v kuchyni na dva západy a vrátila se za nimi na zahradní oslavu. Tedy, jedinou výjimku představoval nafrněný Herec se svou rodinkou. Ti načuřeně odkráčeli.)

„Fotbal je… uf, uf… jinej,“ nepřestával Billy lapat po dechu a sklonil si hlavu v bejsbólce mezi kolena, asi aby neomdlel nebo co.

„Počkej, teď si nemůžu vzpomenout – fotbal je ta hra, při který se hráči vozí v kolečkových křeslech a cpou se brambůrkama, viď?“ dorážela jsem.

„Mmmmmmmmmffffff,“ zahučel nesrozumi telně.

„A hele,“ pokračovala jsem, zatímco jsem se rozhlížela po zelených kopečkách, posetých všemožnými psy a taky jejich všemožnými páníčky. „Cos říkal o tom, že mám kliku?“

„Myslím tvou školu,“ vysvětlil Billy. Posadil se zpříma a už se nezdálo, že ho v příští vteřině budu muset napojit na kyslík. „Aspoň vám v tomhle týdnu nabídnou docela zábavu. Ne jako ta moje pitomá škola. A dokonce pro vás udělají i mejdan.“

Chudáček Billy – je mi jasný, že ta výhradně chlapecká škola ohrožuje jeho psychický zdraví. Nejspíš právě proto, že mu většinu dne chybí holčičí společnost v jakýkoliv podobě, se dokáže mamuťácky zamilovat do každý příslušnice opačnýho pohlaví, než by jeden řekl tfuj. Do slečen z plakátů na autobusových zastávkách, dívčích hudebních skupin, prodavaček v místních obchodech (jediná Anita s ním asi pět minut chodila), do holek ve filmech, holek z počítačových her, ze stránek časopisecký přílohy s příběhy čtenářek… Billymu stačí na vteřinu ukázat hezkou tvářičku a hnedle je z něj zamilovaný blázen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dóóóst dobrý mejdlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.