Vydalo v roce 2014 nakladatelství

Jonathan Livingston, s.r.o.

Domažlická 1, Praha 3

© Miloš Pojar and heirs, 1998, 2014

Ilustrace archiv autora.

Elektronické vydání první.

ISBN epub 978-80-87835-46-3

ISBN mobi 978-80-87835-47-0

Libertatem non nisi cum anima

Thurnovo heslo

Věnováno památce

Roberta Kalivody

Spravedlnosti nebyl oddán o nic méně, kdokoli rád vyslyšel v jeho stížnosti, u soudu nehleděl na osobu nebo dary, nýbrž na právo: záležitosti prohovořoval, rady, vzpomínky a námitky rozumných lidí ochotně přijímal a rád následoval. Bolelo ho, když viděl a slyšel, že s poddanými a sedláky se zacházelo jako s nevolníky.

Velice nenáviděl nadměrný přepych, svévoli, pýchu a rozmařilost v oblékání, jídle a ostatních věcech. Cholerického hněvu, ke kterému trochu inklinoval, se snažil co nejvíce vystříhat a pilně se obracel ráno k Bohu, aby jej od něho obrátil. V poradách a jednáních byl velmi rozumný, důkladný a prozíravý, názory pilně zaznamenával a často při tom vyvolával pochybnosti, někdy také suspendoval závěr, aby mohl sám z větší vzdálenosti věci zrale posuzovat. Udržoval korespondenci s vysoce postavenými osobnostmi – císařem, králi a knížaty a dále s předními důstojníky, se kterými si vyměnil mnoho dopisů, z nichž jsou mnohé po ruce a které jemu i jeho potomkům přinesou čest a slávu.

Od přírody byl hovorný a řečný, psaní mu šlo hned plynule od ruky, a dovedl věc v krátkosti tak výstižně podat, že to bylo s podivem. Byl rovněž zkušený v teologických, politických a ekonomických záležitostech, uměl disputovat pro i proti, rád naslouchal literárním rozpravám a rovněž se s oblibou radil s učenými lidmi. Vedle češtiny, své mateřštiny, rozuměl také německy, latinsky, italsky, španělsky, maďarsky a chorvatsky a uměl tyto jazyky používat v řeči i písmu.

Pan hrabě měl mírumilovnou, radostnou a přátelskou povahu, žil s každým, ať byl vysokého nebo nízkého stavu, v lásce a souladu: příležitostně zdvořile žertoval, rád diskutoval a rozprávěl s těmi nejníže postavenými občany, sloužícími a sedláky.

Pokud se týče tělesné konstituce našeho zesnulého starého pana hraběte, byl statné postavy, měl vysoké čelo, velké výrazné oči a zahnutý římský nos. Během svých četných služeb ve vojsku se naučil dobře snášet horko, zimu, hlad, žízeň, bdění a podobné těžkosti, zřídka si stěžoval na bolesti žaludku nebo nějaké jiné neduhy a netrpěl žádnými nebezpečnými chorobami kromě ve stáří podágrou, jejíž bolesti snášel s velkou trpělivostí a spíše stiskl zuby, než by dal najevo známky netrpělivosti, nářek, stížnost nebo ženskou malomyslnost.

Ke své milované vlasti Čechám choval pan hrabě velkou lásku a často prohlašoval, jak by si od srdce přál, aby se ještě dožil konce té německé války, která vyšla z Čech, a aby se mohl po uzavření trvalého a spravedlivého míru vrátit na svá panství a ke svým poddaným, které opustil kvůli cti Boží...

Charakteristika hraběte Jindřicha Matyáše Thurna z pohřebního kázání, proneseného německy 8. března 1641 nad jeho rakví v Revalu kazatelem Jindřichem Stahelnem a vydaného téhož roku.

1. Úvod

ČESKÝ STÁT V 16. STOLETÍ

Roku 1526 se ocitly některé země střední Evropy pod vládou jednoho panovníka z dynastie rakouských Habsburků, Ferdinanda I. (1526–1564). Byl tím položen základ jádra, který se udržel téměř čtyři sta let – až do roku 1918. Tvořily ho země České koruny, Uhry a rakouské země.1) Zhruba v období jedno sta let (1526–1620, respektive 1627) se rozhodovalo o charakteru tohoto státního celku – zvítězí-li v něm absolutistické pojetí vlády španělského typu anebo zdaří-li se závažný pokus organizovat střední Evropu podle stavovského konfederačního typu prosazeného např. v Nizozemí. V letech 1619–1620 vyvrcholilo stavovské konfederační hnutí vytvořením středoevropské konfederace Čech, Moravy, Horního a Dolního Slezska, Horní a Dolní Lužice, Horních a Dolních Rakous, Uher a Sedmihradska, ale porážka českého stavovského povstání roku 1620 znamenala konec této koncepce a otevřela Habsburkům cestu k vybudování střední Evropy v duchu panovnického absolutismu a potridentského katolicismu spojeného s násilnou rekatolizací českých i rakouských zemí a Uher a postupnou germanizací v Čechách a na Moravě.

Český stát představoval k roku 1526 složitý státní útvar, který byl v zásadě vytvořen lucemburskou koncepcí zemí Koruny české a skládal se z Čech (království), Moravy (markrabství), moravských údělů (olomoucké biskupství a opavské vévodství), Horní a Dolní Lužice, slezských knížectví, Kladska, Chebska a Loketska a menších českých lén v Bavorsku, Sasku a Braniborsku. Původní lenní útvar ze 14. století se v průběhu 15. století přeměnil ve stavovský stát, organizovaný na zemskostavovském principu, aniž by vytvořil nějaké společné stavovské instituce.2)

ČECHY A MORAVA

V české společnosti došlo v době poděbradské a jagellonské k některým zásadním změnám, které byly výsledkem husitské revoluce. České království se stalo de facto monarchií s voleným panovníkem,3) který byl vázán základním zemským zákonem, kompaktáty. Protože husitská revoluce v Čechách téměř zlikvidovala katolickou církev, dělila se česká společnost na tři světské stavy: panský, rytířský a městský. Ty se organizovaly v zemských orgánech – shromážděních, které dostaly novou náplň. Existovaly tři druhy stavovských shromáždění: zemské sněmy, krajské sjezdy v Čechách a sněmy generální, tj. společná shromáždění všech zemí Koruny české.

Zemské sněmy projednávaly záležitosti jednotlivých zemí, pro otázky společné všem zemím Koruny české byly svolávány sněmy generální. V 16. století se konaly celkem třináctkrát, do roku 1620 čtyřikrát. Kompetence jednotlivých zemských sněmů a sněmů generálních nebyla právně kodifikována. Podle zvyklosti český sněm volil krále, povoloval berně, rozhodoval o vyhlášení mobilizace a vyslání vojska za hranice země. Kromě toho měl ještě celou řadu méně důležitých funkcí. Od nastoupení Habsburků na český trůn si král osoboval výlučné právo na svolávání českého sněmu.

Dalším specifikem Čech byl národnostní dualismus země (české a německé obyvatelstvo)4) a existence legalizovaného dvojvěří (nekatolická většina obyvatelstva proti katolické menšině). Státním jazykem byla čeština.

V polovině 15. století se rovněž na Moravě5) vytvořil stavovský model společnosti. Stavovský systém se na Moravě od stavovské moci značně osvobodil, i když celkově byly v zemi konzervativnější poměry než v Čechách – moc katolické církve, podepřená vlivem olomouckého biskupa, zůstala vcelku zachována a tím i existence duchovního stavu, převaha panstva ve společnosti a slabost měst. Na Moravě tedy zůstaly zachovány všechny čtyři stavy – duchovní, panský, rytířský a městský.

NÁBOŽENSKÁ SITUACE V ČECHÁCH A NA MORAVĚ

V době vystoupení Martina Luthera v Sasku roku 1517, který tím zahájil německou reformaci, bylo české království jedinou evropskou zemí, která již měla svoji reformaci za sebou. Česká reformace, která se prosadila na půdě Čech a Moravy, způsobila, že většinu obyvatelstva českých zemí tvořili příslušníci kališnické (utrakvistické) církve, nezávislé na Římu. Dvojvěří bylo legalizováno základními zemskými zákony. V zemi nadto existovala i přímá dědička táborského odkazu – Jednota bratrská. Ještě koncem 16. století bylo v Čechách 85 % kališníků, 4 % příslušníků jednoty a 10 % katolíků, na Moravě 75 % kališníků, 6 % příslušníků jednoty a zbytek katolíci.

Od roku 1520 se šířila znalost Lutherova učení v Čechách, které do sebe novoutrakvismus vstřebávaly. Čeští studenti začali chodit na protestantskou univerzitu do Wittenbergu.

V letech 1522–1524 navázala styk s Lutherem také Jednota bratrská, která však měla více styčných bodů a praktických kontaktů s kalvinisty.

Na Moravě6) se vývoj už od husitské doby značně lišil od vývoje v Čechách. S výjimkou jihovýchodní a jihozápadní Moravy, kde se husitství uchytilo, což vydalo své plody v rozvoji bratrské kultury a silné náboženské toleranci v 16. století, rozšířilo se husitství na Moravě v menší míře. Hlavní moravská města byla protihusitská (Brno, Jihlava, Olomouc), německé obyvatelstvo zůstalo husitstvím celkem nedotčeno. Pozice katolické církve nebyly nijak závažně podlomeny a duchovní stav se na Moravě udržel. Celkově tíhla Morava vždy více k Vídni, Rakousku a k Uhrám a snadno byla od Čech oddělována. Reformace se prosadila na Moravě v podobě přijetí nikoli České, ale Augšpurské, tedy ortodoxně luterské konfese.

Koncem třicátých a začátkem čtyřicátých let sílil nadále v Čechách pod Lutherovým vlivem utrakvismus. Došlo k vzájemné harmonizaci principů české a německé reformace. Přes značné ovlivnění luterstvím, které do Čech pronikalo ve své melanchtonské, tzv. zkalvinizované podobě (mající blízko k principům české reformace – táborství a z něho vycházejícího bratrství), si čeští novoutrakvisté i Jednota bratrská uchovali základní principy české reformace, a dospěli proto v Evropě k zcela ojedinělé vzájemné toleranci, liberálnosti a ekumeně, ústící v Českou konfesi.

Katolicismus, ke kterému se hlásila koncem 16. století v Čechách sotva jedna desetina obyvatelstva (na Moravě o něco více), se snažili vládnoucí Habsburkové upevnit s pomocí jezuitů, kteří byli roku 1556 povoláni do Čech a roku 1558 na Moravu. Roku 1561 byl zase po mnoha letech obsazen arcibiskupský stolec, členové vlivných panských a zemanských rodů byli získáváni ke konverzi ke katolictví, obratná sňatková politika a možnosti dvorské kariéry přitahovaly mladé ctižádostivce stejně jako možnost pobytu na studiích v katolickém románském světě. Snahy po omezení protestanství skončily v českých zemích bez výsledku, a to zvláště po augšpurském míru roku 1555, kterým byly ukončeny války mezi Habsburky a protestantskými knížaty v německé říši podle zásady „kdo vládne, ten určuje náboženství“. Znamenal porážku Habsburků na získání pozic katolicismu v německých zemích. O náboženství tam rozhodovali stavové, nikoli císař. České země se těšily v té době největší náboženské svobodě v Evropě. Snahy o její zlegalizování vyvrcholily roku 1575 Českou konfesí, dohodou o společné náboženské základně kališníků, luteránů a Jednoty bratrské, která se ovšem týkala jen šlechty, a to samozřejmě české i německé. Česká konfese byla vypracována podle oficiální luteránské Augšpurské konfese, ale lišila se od ní (jakož i od konfese Helvétské) tím, že vylučovala odsuzování jakýchkoli jiných reformačních projevů. Byla jí zrovnoprávněna dosud pronásledovaná tzv. reformační víra, tj. bratrská. Znamenala po věroučné stránce vrchol českého reformačního myšlení, jakého nebylo dosaženo ani v německé, ani ve švýcarské reformaci.

Z Itálie a Španělska, zemí nedotčených reformací, vyšly do ostatních zemí podněty, známé pod názvem katolická reforma, respektive protireformace. V první polovině 16. století přivodila obrodu řádového života (stávajících, hlavně žebravých řádů). Byly rovněž založeny řády nové a na univerzitě v Salamance bylo obnoveno vyučování scholastiky. V polovině století zasáhly myšlenky reformy i Řím, aby posléze triumfovaly na koncilu v Tridentu v letech 1545–1563. Ten znamenal mj. obrat i v dějinách katolicismu v Německu. Na koncilu se střetla papežská strana (žádající upevnění katolických dogmat) se stranou císařskou (požadující reformu církve). Nakonec se projednávaly oba okruhy problémů. Závěry koncilu byly obsaženy v dekretu k církevnímu učení (Decreta de reformatione). Koncil se v závěrech ostře postavil reformačnímu učení a ospravedlnění založeným na pouhé milosti a formuloval vlastní nauku o ospravedlnění především skutky. V druhém okruhu problémů byla provedena reforma biskupského úřadu. Biskupům byly poskytnuty široké pravomoci, ale též větší odpovědnost a celkově byla zvýšena náročnost pro vykonávání této hodnosti.

Tridentský koncil zahájil ofenzivu proti reformaci, která byla úzce spjata s činností jezuitského řádu, založeného roku 1540 Ignácem z Loyoly (1491–1556). Řád se stal, ač původně byl založen k misijním úkolům mezi pohany, hlavním nástrojem Říma v potírání protireformace. První jezuitská kolej v německých zemích byla založena roku 1556 v Ingolstadtu Petrem Canisiem, po ní následovaly další v Mnichově (1559), v Trevíru (1560) a Dillingenu (1563). V nich se školily nejen nové generace katolíků, kteří se opět mohli měřit s protestantskými teology, ale jezuité poskytli většinou vynikající vzdělání i synům ze šlechtických a měšťanských rodin, které vedle osvojení si poznatků spočívalo v přísné sebekontrole duševních procesů, v meditaci, vzrušené náboženskou fantazií, v potlačování vlastní vůle a v bezpodmínečné poslušnosti Bohu, církvi a řádu. A tak se soustředěnou podporou císaře, papeže, zbylých katolických území a jezuitského (a dalších) řádů podařilo kolem roku 1570 zastavit šíření protestantismu v německých zemích. Protestantismus dokonce postupně zanikl i ve smíšených oblastech. Protireformace postupovala podle zhruba stejného scénáře: nejdříve bylo odstraněno evangelické úřednictvo v městských radách a v ceších (úředníci a učitelé museli složit přísahu na tzv. Tridentinum), přijímání pod obojím způsobem bylo zakázáno (např. roku 1571 v Bavorsku), tj. ti učitelé a kazatelé, kteří se odmítli podrobit, museli opustit město, zemi, protestantské knihy byly zabavovány...

Podobný průběh měl nástup jezuitů v Čechách a na Moravě, kam byl řád povolán v letech 1556 a 1558. Při pražské koleji, zvané Klementinum, zřídili jezuité gymnázium, které bylo roku 1562 postaveno na úroveň univerzity. Po počeštění pražské koleje byly založeny v Čechách koleje další v Českém Krumlově (1586), Chomutově (1589), v Jindřichově Hradci (1594), na Moravě v Olomouci (1566) a v Brně (1573), v Kladsku (1597). V těchto jezuitských učilištích vyrostla nová generace nesmiřitelných katolíků, která koncem století přejala vedení zemských úřadů a zahájila kurs totální konfrontace s nekatolickou většinou obyvatelstva především v Čechách.

SLEZSKO A LUŽICE

Součástí Českého království bylo od roku 1490 i Slezsko. Jeho jednotlivá knížectví zůstávala lény České koruny. V čele země stál český král jako slezský vévoda.

V zemi existoval ústřední sněm, který měl tři kolegia – první tvořila knížata a panská šlechta, druhé šlechta a duchovenstvo ze zemí, kde nebyl v čele kníže, a město Vratislav a třetí kolegium se skládalo ze zástupců měst těch zemí, kde rovněž nebyl v čele kníže.

Na počátku 16. století se do země rychle rozšířila reformace.

Další část českého státu tvořila Lužice. Lužici spravoval zemský správce, fojt, jmenovaný českým králem. Byl jím většinou příslušník vyšší šlechty. V Dolní Lužici existoval zemský sněm, na kterém byli zastoupeni páni, preláti, rytíři a města. V Horní Lužici se sněm skládal z kurie šlechty (hlavně nižší) a z kurie měst. Pro období, kdy sněm nezasedal, volily stavy stálý výbor. Sněmy měly moc zákonodárnou a finanční. Krajské sněmy zasedaly po pěti letech.

Reformace se v zemi začala šířit již za panování krále Ludvíka Jagellonského (1516–1526) a do poloviny 16. století byla již téměř celá země luterská až na malou oblast západně od Budyšína a na majetek klášterů. Katolíky zůstali převážně Lužičtí Srbové.

K českému státu náleželo rovněž Kladsko, Chebsko a Loketsko. V 16. století na tato území pronikla reformace a převážně německy mluvící obyvatelstvo přijalo luterství.

POSTAVENÍ KRÁLE

Po smrti českého a uherského krále Ludvíka v bitvě u Moháče 29. srpna 1526 se stal českým panovníkem arcivévoda Ferdinand Habsburský.

Volený výbor, složený ze zástupců tří českých stavů, se sešel 23. října 1526 a provedl královskou volbu, když předtím český zemský sněm vyhlásil, že princezna Anna Jagellonská, manželka rakouského arcivévody Ferdinanda, nemá dědická práva k českému trůnu a že o obsazení trůnu se rozhodne svobodnou volbou. Volební kapitulace, která byla Ferdinandovi předložena, jím nebyla potvrzena v celé šíři – Ferdinand potvrdil, že dosedl na trůn pouhou svobodnou volbou. 25. října schválil zemský sněm zákon, který potvrzoval dosavadní vývoj, že panovník před nastoupením na trůn musí stavům potvrdit všechna jejich práva a privilegia.

Jinak jednali stavové na Moravě a ve vedlejších zemích České koruny: uznali dědická práva Anny Jagellonské, svobodnou volbu v Čechách tím neuznali, potvrdili platnost dědických práv Habsburků a na jejich základě přijali Ferdinanda za svého krále.

Čeští stavové zvolili Ferdinanda králem s vědomím zásadního rozporu mezi absolutistickým pojetím vlády, které představoval a které si přinesl ze Španělska, a mezi jejich vlastním stavovským pojetím, které existovalo s různými obměnami v zemích střední Evropy. Rovněž tak příkrý rozdíl mezi Ferdinandovým katolicismem a nábožensky tolerantní situací utrakvistických Čech a malou katolickou menšinou musel vzbuzovat obavy. Svědčilo o vypjatém sebevědomí českých stavů, že si troufali novou situaci zvládnout a uhájit své politické a náboženské svobody.

Na zemském sněmu roku 1545 se čeští stavové pod královským nátlakem zřekli původního Ferdinandova reversu o jeho svobodné královské volbě a souhlasili s jeho novým reversem, ve kterém přiznali dědická práva Anny, a tím i přijetí Ferdinanda za českého krále jako jejího manžela. Byla to vážná porážka stavovských svobod a práva svobodné královské volby.

Ferdinandova volba na český a uherský trůn představovala napojení středoevropské oblasti na politicky i kulturně odlišný svět, charakterizovaný panovnickým absolutismem, cílevědomou finanční politikou a promyšlenými plány ve vnitřní i zahraniční politice. Charakteristickým rysem panovnického absolutismu, jak byl prosazován právě ve Španělsku, bylo neustálé posilování královské moci na úkor šlechty, podřízení městské organizace královské byrokracii a oklešťování městské samosprávy. Zároveň s tím byly na města kladeny stále větší daňové požadavky. Proti stavovským orgánům využíval panovník nových orgánů moci, jejichž členové vytvářeli novou byrokracii, úřednickou šlechtu, a vytlačovali tak tradiční šlechtu z úřadu, a tím ze spoluvlády.

Podle nového dvorského řádu z 1. ledna 1527 byly vytvořeny čtyři velké centrální úřady pro země rakouské, uherské a české:

1. dvorská rada (19–20členná) byla nejvyšší soudní a správní instancí, po zvolení Ferdinanda římským králem (roku 1530) a římským císařem (roku 1556) měla jako říšská dvorská rada v kompetenci i záležitosti německé říše. Čeští a uherští stavové ji ale nebrali na vědomí, a tak roku 1537 pozbyla působnosti v Čechách a Uhrách;

2. dvorská kancelář byla určena i pro české a uherské země, ale ty měly od roku 1559 vlastní kancelář, stala se rovněž až do roku 1620 říšským úřadem, od roku 1620 spravovala jen rakouské záležitosti;

3. dvorská komora byla ústředním finančním orgánem pro zemské komory ve Vídni, Innsbrucku, Praze a Prešpurku;

4. tajná rada byla „úřadem nad úřady“, zcela nezávislá na stavech, v její kompetenci byly zahraniční záležitosti a demonstrovala jednotu habsburských zemí.

Královský dvůr a panovnická vláda byly novým řádem povýšeny nad zemské instituce a staly se zjevným jednotícím prvkem mnohonárodnostní monarchie.

POSTAVENÍ ŠLECHTY

Česká a moravská šlechta získávala v předbělohorském období své vzdělání, „světonázorovou orientaci“ i politické zkušenosti ve dvou historicky i kulturně odlišně orientovaných sférách Evropy, a to i v tom případě, že mnozí katoličtí šlechtici prošli „na zkušenou“ německými zeměmi, Švýcarskem nebo Francií a oproti tomu zase četní nekatoličtí šlechtici navštívili katolické země, např. Itálii. Rozhodující bylo, ve kterých zemích většina té či oné šlechty skutečně studovala, s jakými náboženskými, filosofickými a sociálně politickými naukami se seznámila a na kterých evropských dvorech se seznamovala s realitou tamějšího politického života, navazovala přátelství a kontakty a s jakým přesvědčením se pak vracela zpět do své země. Dva póly přitahovaly českou a moravskou šlechtu: na jedné straně katolický dvůr španělských Habsburků jako centrum absolutismu a protireformačního katolicismu v Madridu a papežovo křeslo v Římě spolu se všemi katolickými univerzitami Itálie, podmanivé ovzduší obou těchto zemí, které nepoznaly reformaci, umocněné vysokou kulturou působící na každého jednotlivce. Tomuto ovzduší často podléhali i nekatolíci, a proto přísní členové Jednoty bratrské viděli neradi, když jejich šlechtická mládež zajížděla i do Itálie... Protipól tvořila střediska evropské reformace luterské (Wittenberg) a kalvínské (Ženeva, Štrasburk, Heidelberk) spolu se sítí reformovaných univerzit v německých zemích, Švýcarsku, Nizozemí, Francii a Anglii a dále nekatolické královské a knížecí dvory Alžběty, Jindřicha IV. (před konverzí), Viléma Oranžského, falcký dvůr v Heidelberku, Mořice Saského, Kristiána a Anhaltu a další.

V těchto dvou odlišných sférách absolutismu a stavovství, feudalismu a nastupujícího kapitalismu, katolicismu a reformace se formovaly náboženské, politické a lidské profily budoucích aktérů českého povstání 1618–1620, tohoto střetnutí obou protichůdných táborů jak na půdě Čech a Moravy, tak v celém kontextu Evropy: Ferdinand II., Lobkovic, Dietrichštejn, Lichtenštejn, Slavata, Martinic, Michna proti Roupovcovi, Budovcovi, Šlikovi, Žerotínům, Smiřických a Thurnovi, aby tu byli jmenováni alespoň hlavní protagonisté.

Vítězství katolického tábora ve střední Evropě, tj. Habsburků spojených s papežstvím a protireformačním katolicismem španělského ražení a jezuitů, bylo zároveň vítězstvím oné bojovné katolické minority v české a moravské šlechtě, které přivodilo pád a zkázu nekatolické šlechtě Čech a Moravy, skončivší na popravištích, bojištích a bez majetku v emigraci ve všech zemích nekatolické Evropy. Brány především Čech se otevřely jiné šlechtě – z rakouských zemí, Španělska, Itálie, Francie, která nastoupila na uprázdněná místa, aniž by se ve své velké většině sžila se zemí a českým národem a aniž by v budoucnosti sehrála tu historickou úlohu vedoucí složky národa, kterou byla jinak domácí šlechta povolána sehrát.

Mezi nejpřednější katolické rody v Čechách7) a na Moravě8) v předbělohorské době patřili Pernštejnové, Rožmberkové, páni z Hradce, Lobkovicové, Martinicové, Dietrichštejnové. Katolíky byli rovněž Fürstenberkové, Kolovratové, Berkové z Dubé (ne všichni), Šternberkové, Vřesovští z Vřesovic a další. Ke katolicismu přestoupili např. Karel z Lichtenštejna, Vilém Slavata z Chlumu a Košumberka, Albrecht z Valdštejna, Jiří Bruntálský z Vrbna. Příslušníky katolické šlechty přitahovaly dvě ryze katolické země, ty, které nepoznaly reformaci – Španělsko a Itálie. Styky se Španělskem nebyly ojedinělé a byly zcela pochopitelné – vládli zde Habsburkové tak jako v Čechách a česká a moravská šlechta jezdila do Španělska „na zkušenou“, jako průvodci urozených nevěst a habsburských princezen, jako příslušníci poselstev s diplomatickým posláním, nikoli však přímo na studium na španělské univerzity.

Jeden z prvních, kdo ve Španělsku pobýval, byl Vratislav z Pernštejna (1530–1582),9) představitel třetí generace z rodu Pernštejnů, pozdější nejvyšší kancléř Českého království. První cestu ve dvorských službách podnikl do Říma, další cesty (v letech 1548 a 1554) ho vedly (při druhé cestě přes Nizozemí a Anglii) ke královskému dvoru do Madridu. Vratislav z Pernštejna se roku 1555 oženil se španělskou šlechtičnou Marií Manrique de Lara, jejíž pernštejnský salon v Praze se později stal oporou habsburské politiky, dostaveníčkem české katolické šlechty, španělských poselstev i vyhledávaným místem španělských vyslanců u císařského dvora v Praze. Pod jejím vlivem se umírněný katolík Vratislav z Pernštejna stal horlivým propagátorem protireformace na svých panstvích a oporou jezuitů.10) Rovněž jeho syn Jan z Pernštejna (1561–1597) navštívil ve dvorských službách Řím a roku 1590 jel do Španělska s Jindřichem Berkou z Dubé, o rok později do Nizozemí, posléze sloužil vévodovi z Parmy. Také on se oženil se španělskou šlechtičnou, Marií Manrique de Mendoza, která hrála významnou společenskou roli v pernštejnském saloně v Praze a jejíž milostný vztah (již jako vdovy) ke Karlu z Lichtenštejna málem zničil kariéru tohoto konvertity pozdějšího nejmocnějšího muže v pobělohorských Čechách.11)

Z manželství Vratislava z Pernštejna a Marie Manrique de Lara pocházela i krásná a inteligentní Polyxena z Pernštejna, která se roku 1587 stala manželkou předáka nejmocnějšího českého katolického rodu Viléma z Rožmberka (1535–1592).12) Vilém z Rožmberka studoval v Pasově u tamního biskupa a v mládí pobýval na královském dvoře v Augšpurku. Jako nejmocnější velmož Českého království se stal nejvyšším purkrabím. Vedl poselstvo k polskému královskému dvoru, kde měl získat Habsburkům královskou korunu, která byla nakonec nabídnuta jemu samotnému. Jako horlivý katolík podporoval na své jihočeské doméně jezuity. Když v roce 1592 zemřel, byl posledním mužským potomkem Rožmberků jeho mladší bratr Petr Vok z Rožmberka (1539–1611).13) Na studijních cestách v dvorské službě navštívil především německé země, Nizozemsko a Anglii. Zatímco jeho bratr Vilém se stal roku 1585 nositelem Řádu zlatého rouna (jako první Středoevropan), přestoupil téhož roku Habsburky opomíjený Petr Vok z katolické církve do Jednoty bratrské. Rožmberské jihočeské panství se tak z bašty katolicismu stalo spolehlivým zázemím reformace. V roce 1603 bylo podle počtu přiznaných osedlých na třetím místě v Čechách za majetkem Jana Rudolfa Trčky z Lípy a Zikmunda Smiřického ze Smiřic. Po smrti Petra Voka přešlo panství na Petra ze Švamberka, nekatolíka, který byl roku 1615 třetím největším feudálem v Čechách.

Dalším rodem, jehož osudy byly hluboce svázány se Španělskem, byli Dietrichštejnové. Adam z Dietrichštejna navštívil Španělsko v mládí společně s Vratislavem z Pernštejna. Oženil se se španělskou šlechtičnou Markétou de Cardona a později se stal císařským vyslancem v Madridě. Jejich tři synové měli španělskou výchovu a nejznámější z nich, pozdější biskup a kardinál a hlavní činitel protireformace na Moravě František z Dietrichštejna (1570–1636), se v Madridu narodil. Jeho čtyři sestry se všechny provdaly do Španělska.

Ke starší generaci dvorské katolické šlechty patřili z významnějších ještě Adam z Hradce, mající za ženu (bigotní) katoličku Kateřinu z Montfortu, který roku 1593 pozval jezuity do Hradce, Jáchym Novohradský z Kolovrat, dlouholetý karlštejnský purkrabí, a dále Ladislav Berka z Dubé, hlasatel protireformace na Moravě.

Na Moravě bylo (k roku 1619) z 84 panských rodů 20 rodů katolických a 64 nekatolických, ze 195 rytířských rodů 21 + 18 katolických a 125 + 31 nekatolických (druhé číslo udává many olomouckého biskupa). Z katolické šlechty to byly většinou české rody, zakoupené na Moravě v prvních dvou desetiletích 17. století (Berkové, Lobkovicové, Adam z Valdštejna, Riesenberkové), nebo slezské (Pruskovští, Oppersdorfové) a uherské rody (Doczy).

Vedle Lichtenštejnů, Dietrichštejnů a Ladislava Berky z Dubé patřili k moravské vysoké katolické šlechtě dále Lev Burian Berka z Dubé, Emerich Doczy, Haugvicové (starý moravský katolický rod), Ladislav z Lobkovic, Fridrich z Oppersdorfu, Jan Kryštof Pruskovský z Pruskova, Jan Kavka z Říčan (z Broumova, roku 1602 přestoupil ke katolictví), Lev Licek z Riesenberka, Salmonové (konvertovali), Vilém Slavata z Chlumu u Košumberka, Adam z Valdštejna, Albrecht z Valdštejna (moravské statky získal sňatkem roku 1609), Fridrich Jankovský z Vlašimě (konvertita), Václav ze Zástřizl (konvertita), Zdeněk Žampach z Potštejna (konvertita).14)

Po vymření starých katolických rodů Pernštejnů (1597), Rožmberků (1611) a pánů z Hradce (1604), kteří všichni (s výjimkou Petra Voka z Rožmberka) byli horlivými katolíky, podporovali jezuity a byli ovlivněni Španělskem, ale měli stále na mysli blaho Českého království jako celku, nastoupila na počátku 17. století nová, ideově nesmiřitelná a nekompromisní generace, kterou představovali Lobkovicové, Martinicové a konvertité – Slavata, Lichtenštejn a Valdštejn.

Hlavou této nové generace byl nejvyšší kancléř (od roku 1599) Zdeněk Vojtěch Popel z Lobkovic (1537–1609).15) Také on byl ovlivněn svými třemi pobyty ve Španělsku (1589, 1595, 1598) a zajisté i svou manželkou Polyxenou z Pernštejna (od roku 1603), vdovou po Vilémovi z Rožmberka, poloviční Španělkou, ale vzdělání nabyl na italských univerzitách.

Jeden z hlavních představitelů katolické šlechty, Karel z Lichtenštejna (1559–1627),16) studoval v Itálii, rovněž tak Vilém Slavata z Chlumu a Košmberka, který byl v Itálii v letech 1592–1596 a navštívil Padovu, Florencii, Sienu, Řím, Neapol a Sicílii. Roku 1597 přestoupil ke katolictví, v letech 1597–1600 pobýval v cizině, v Německu, Dánsku, Nizozemí, Anglii, Francii a Španělsku, a posléze se oženil s dědičkou pánů z Hradce Lucií Otilií, které patřilo páté největší panství v Čechách podle počtu usedlých před Bílou horou. Itálií prošel také Jaroslav Bořita z Martinic.

Luterství – jak již bylo řečeno – se v českých zemích šířilo záhy a poměrně rychle, a to především mezi německým obyvatelstvem. K nejpřednějším německým panským rodům v Čechách a na Moravě, které přijaly luterství, patřili např. Bínové, Felsové, Hardekové, Oppersdorfové, Redernové, Starschedlové, Solhausové, Jiří Gerštorf z Gerštorfu (direktor roku 1609), Matyáš Štampach ze Štampachu (direktor roku 1609), Petr Milner z Milhausu (direktor roku 1618), Oldřich Gerštorf z Gerštorfu (direktor roku 1618), Kašpar Kaplíř ze Sulevic (direktor roku 1618 – rod byl poněmčen).17)

Nejblíže k luteránům měli v české společnosti novoutrakvisté. Z devadesáti příslušníků panského stavu v Čechách kolem roku 1575 se k nim hlásilo 69 pánů a ze 136 rytířů plných 100. Nejdůležitějším z nich byl Bohuslav Felix Hasištejnský z Lobkovic (1517–1583). Patřily mu Ličkov, Žlutice, Maštov a Chomutov. Angažoval se v prohabsburské politice – byl vrchním hejtmanem v Jáchymově, dolnolužickým fojtem a v letech 1570–1576 nejvyšším zemským sudím. Později se s ní dostával stále více do rozporů, až postupně stanul v čele stavovské opozice. Jejím jménem předložil roku 1571 císaři Maxmiliánovi II. žádost o legalizování augšpurského vyznání v Čechách, což císař odmítl. Rozhodující boj mezi stavy a císařem se pak odehrál na zemském sněmu v roce 1575. Lobkovicovi patří zásluha, že se mu na sněmu podařilo vytvořit komisi, která zharmonizovala všechny ideové rozpory mezi novoutrakvisty, luterány a českými bratry a vypracovala tzv. Českou konfesi, kterou císař ústně schválil.

K dalším novoutrakvistům patřili v té době v Čechách z panského stavu Jaroslav Smiřický ze Smiřic na Klučově a Kostelci nad Černými lesy, Vilém z Talmberka, Hendrych Kurcpach z Trachenburka a Miliče na Ronově, Stvolínkách a Lemberce, z rytířů Michal Španovský z Lisova a na Pacově, Burián Trčka z Lípy a na Světlé nad Sázavou, Albrecht Kapoun ze Svojkova a na Hlušicích, Bernart Hodějovský z Hodějova na Lčovicích, Chotěticích a Tloskově, Václav Vřesovec z Vřesovic a na Byšicích a Šebastián z Vřesovic a na Touchovicích. Jen dva páni a tři rytíři se hlásili k staroutrakvistům.18)

Počátkem 17. století patřili k luteránům tito nejvýznamnější čeští páni: Vilém starší z Lobkovic (direktor 1609, 1618), Petr ze Švamberka (direktor roku 1618), Jan Jiří ze Švamberka (direktor roku 1609), Karel z Vartenberka (direktor roku 1609), Beneš z Kolovrat, Bohuchval Berka z Dubé (direktor roku 1618), Vilém Kinský (direktor roku 1618), Pavel Říčan (direktor roku 1618) a Jan Litvín z Říčan (direktor roku 1609).

Početně nejslabší byla česká šlechta bratrská. V roce 1575 se v Čechách hlásilo k Jednotě bratrské 6 pánů a 16 rytířů, mj. Diviš Slavata z Chlumu a Kušumberka, Václav Švihovský z Ryzmburka a ze Švihova a na Horažďovicích, Karel Krajíř z Krajku a na Mladé Boleslavi, Jaroslav Ouštecký ze Sezimova Ústí a na Hostomicích. Z rytířů např. Albrecht Kamejcký ze Lstiboře a na Vobříství, Ctibor Sluzský z Chlumu a na Tuchoměřicích, Jindřich Vliňský ze Vlíněvsi a na Liblicích. Na počátku 17. století patřili k vůdčím postavám českobratrské šlechty Václav Budovec z Budova, Václav Vilém z Roupova a Albrecht Jan Smiřický, později členové obou direktorských sborů v letech 1609 a 1618.

Na Moravě bylo (v roce 1619) celkem 64 nekatolických pánů a 147 rytířů (z nich bylo 22 rytířů v manském vztahu k olomouckému biskupovi). Z pánů byla asi polovina českobratrského a polovina luterského vyznání. Českými bratry byli páni z Hodic, Kounic, Lipého, Náchoda, Roupova, Zahrádečtí, Vojskové a patrně i páni z Kunovic. Nejvýznamnějším českobratrským rodem na Moravě byli Žerotínové, z nich pak bratranci Karel starší ze Žerotína a Ladislav Velen ze Žerotína. Českobratrská víra byla rovněž dost rozšířena mezi rytířstvem, i když přesné počty nejsou známé. Z bohatých rytířů se k ní hlásili např. Hanuš Petřvaldský, Jan Skrbenský a Zástřizlové.

K luterství se z panského stavu hlásili na Moravě Volf Dětřich z Althanu, Zikmund Dietrichštejn, Volf Fridrich z Grunpuchlu, knížata z Minsterberka, Jiří Ehrnreich z Rogendorfu, Jan Jakub z Rotálu, Hans Jiří Štrej ze Švarcenavy, Tiefenbachové, Thurnové, Sedličtí, Zdeněk Brtinský z Valdštejna a Jiří z Vrbna.19)

K čelným představitelům luteránské šlechty v Čechách v době pobělohorské patřil Jáchym Ondřej hrabě Šlik,20) svobodný pán z Holejče, hrabě z Pasaunu a Lokte, pán na Svijanech. Jeho rod pocházel z Horního Bavorska a Šlikové byli do panského stavu povýšeni v roce 1422. Byli usazeni v západních Čechách na Chebsku, Loketsku, Falknovsku, Kadaňsku a Jáchymovsku. Jeho představitelé přijali záhy luterství a vyznávali je často v ortodoxní podobě. Studovali většinou na německých univerzitách v Marburku, Erfurtu, Lipsku a Wittenbergu. Nejproslulejší ze Šliků byl Jáchym Ondřej Šlik. Narodil se v Ostrově roku 1569 a vystudoval na univerzitě v Jeně, kde se stal roku 1591 prorektorem. Po pobytu na univerzitě odešel do Drážďan, kde se stal vychovatelem princů na dvoře saského kurfiřta Jana Jiřího. Později přijal pověření uspořádat drážďanskou dvorskou knihovnu. „Saské orientaci“ zůstal věrný po celý život. V roce 1600 se vrátil na svá panství do Čech. Byl třikrát ženat, a tak spřízněn s několika českými šlechtickými rody – s Kolovraty, Smiřickými a Oppersdorfy. Svými sňatky značně rozšířil svůj majetek a patřil k poměrně bohatým pánům v zemi.

Záhy po návratu do Čech se zapojil do rušného politického života jako mluvčí luteránské šlechty a stal se významným členem protihabsburské opozice.

Vůdčí osobností bratrské šlechty v Čechách byl Václav Budovec z Budova (1547–1621).21) Pocházel ze zemanského rodu a teprve v roce 1607 byl povýšen do panského stavu. Náležely mu statky Klášterec, Mnichovo Hradiště, Zásadka a Kosňovice na Boleslavsku. Na studiích v cizině strávil celkem dvanáct let. Navštívil německé země, Švýcarsko, Dánsko, Anglii, Nizozemí, Francii a Itálii a studoval na mnoha předních evangelických univerzitách a akademiích, mj. ve Wittenbergu a Basileji, kde mohl navazovat společenské kontakty s cizí šlechtou. Během svých cest v cizině se rovněž pohyboval na královských a knížecích dvorech a navázal zde četné styky.

Dalších sedm let strávil Budovec v Turecku jako člen císařského poselstva. Po návratu do Čech byl císařem pověřován výkonem různých funkcí. Jako horlivý příslušník Jednoty bratrské, který svou víru a znalost bratrské věrouky stále prohluboval, stanul záhy v čele bratrské šlechty a spojoval se se stejně smýšlejícími představiteli stavovské opozice v Čechách, na Moravě i v Uhrách.

Významným českým českobratrským rodem, který přešel až na pozice kalvinismu, byli Smiřičtí.22) Albrecht Jan Smiřický ze Smiřic, na Kostelci nad Černými lesy, Dubu a Náchodě byl vlastníkem obrovského východočeského dominia a jako takový byl v roce 1615 nejbohatším šlechticem v českých zemích. Jeho otec, Zikmund Smiřický, studoval krátce se svým přítelem Václavem Budovcem z Budova na univerzitě ve Wittenbergu. Postrádal proto důkladnějšího vzdělání, které se snažil poskytnout svým synům. Nejstarší syn, Jaroslav Smiřický, vystudoval gymnázium ve Zhořelci a odtud se odebral roku 1602 na univerzitu do Basileje, kde studoval s Adamem Budovcem, synem Václava Budovce z Budova, především politické nauky. Po skončení studií roku 1605 se zapsal na heidelberskou univerzitu, ale už po roce podnikl cestu po Itálii, Francii, německých zemích, Anglii, Skotsku a Nizozemí. Roku 1607 se vrátil do Čech a po smrti svého otce roku 1608 se ujal správy smiřického panství a zároveň vstoupil do českého politického života. Roku 1611 však náhle zemřel a rodové panství připadlo jeho nejmladšímu bratrovi Albrechtu Janovi. (Prostřední bratr Jan Jiří byl duševně méněcenný, dalšími sourozenci byly sestry Eliška Kateřina a Markéta Salomena.) Zatím ale majetek spravoval jako poručník strýc Albrechta Jana – Albrecht Václav Smiřický z Náchoda, také absolvent zhořeleckého gymnázia a heidelberské univerzity.

Albrecht Jan Smiřický absolvoval studium na gymnáziu ve Zhořelci a roku 1611 začal studovat na heidelberské univerzitě. Z Heidelberku, kde pobýval na falckém dvoře, navštívil Basilej, Ženevu, Burgundsko, Francii, Flandry, Brabantsko, Nizozemí, Anglii a opět Francii. Odtud se roku 1614 vrátil přes německé země do Čech, kde mezitím zemřel jeho poručník Albrecht Václav Smiřický. Albrecht Jan postupně převzal obrovské smiřické dědictví. Roku 1616 se ještě vypravil na krátkou cestu do Itálie. Po návratu domů se plně zapojil po boku Václava Budovce z Budova a Václava Viléma z Roupova do politického života země.

Významnou postavou české bratrské šlechty byl i Václav Vilém z Roupova (asi 1577–1634),23) který pocházel z nebohatého panského rodu usazeného v severních Čechách. Vlastnil Trnovany a Žitenice na Litoměřicku. Ty ale náležely z největší části ve skutečnosti jeho manželce Aleně Švihovské z Rýznburka. V mládí procestoval mnoho evropských zemí (roku 1594 byl např. v Itálii) a nabyl znamenitých jazykových znalostí (latinsky, německy, francouzsky). Studoval v Altdorfu a ve Frankfurtu nad Odrou.

Po návratu ze studií se Václav Vilém z Roupova zapojil do politického života Čech a zúčastnil se aktivně zápasu české stavovské opozice.

Příkladem rytířského rodu českobratrské víry byli ve druhé a třetí generaci Gryspekové.24) Zatímco v první generaci Florián Gryspek byl horlivým katolíkem a sloužil věrně Habsburkům, dva z jeho synů, Ferdinand a Vratislav, studovali ve Francii, nejmladší syn Blažej na univerzitě v Altdorfu (1583) a Basileji (1586) u profesora Grynaea a další členové rodu studovali na různých dalších protestantských univerzitách. Blažej Gryspek, stavitel renesančního zámku v Nelahozevsi, se později zúčastnil stavovského povstání spolu s některými svými synovci. Všichni byli postiženi konfiskacemi a rod Gryspeků posléze během 17. století zanikl.

Vůdčí postavou moravské šlechtické obce a Jednoty bratrské byl Karel starší ze Žerotína (1564–1636),25) třetí největší feudál na Moravě s panstvími Dřevohostice, Jinošov, Náměšť, Přerov, Rosice, Troubsko a Třebíč. V Čechách mu patřil Brandýs nad Orlicí. Po čtyřletém studiu na bratrských školách v Brně a Ivančicích se odebral na studia do zahraničí, do Štrasburku, Basileje a Ženevy. Mezitím pobyl i kratší čas v Padově a Sieně a procestoval celou Itálii.

Ze Ženevy se Karel starší ze Žerotína vydal na cestu po západní Evropě. Navštívil Francii, pobýval na škole v Lyonu a na dvoře navarrského krále Jindřicha (pozdějšího francouzského krále Jindřicha IV.) a zapsal si studium na univerzitě v Orléansu.26)

Po pobytu v Paříži se Žerotín odebral do centra kalvinismu na německé půdě, do Heidelberku. Nějaký čas strávil rovněž na univerzitě v Leidenu a na dvoře v Haagu. Poslední zemí, kterou navštívil, byla v roce 1587 Anglie.27)

Po desetiletém pobytu v zemích západní Evropy, kde nabyl jazykových znalostí a cenných politických zkušeností a navázal osobní kontakty s předními vědci, královskými dvory, šlechtici a politiky, se Žerotín vrátil na Moravu a vstoupil roku 1588 do veřejného života. Poté se ještě dvakrát vypravil do Francie. Po službě ve vojsku v Uhrách byl činný na zemském soudě a v moravské zemské správě, ale jeho členství v Jednotě bratrské a styky s kalvínskou Falcí a jinými nekatolickými dvory mu znemožnily dosáhnout funkce zemského hejtmana a vynesly mu dokonce roku 1599 obvinění z velezrady, jehož byl nakonec po soudním projednání v Čechách zproštěn. Jeho pře spadala do zhoršující se politické a náboženské situace na Moravě v letech 1603–1608, kde nabyli vrchu katolíci Ladislav Berka z Dubé (stal se roku 1603 zemským hejtmanem), olomoucký biskup kardinál František Dietrichštejn a nejbohatší moravský feudál Karel z Lichtenštejna, který přestoupil ke katolictví roku 1599.

Další člen rodu, Ladislav Velen, (1579–1638),28) pocházel ze strážnické větve Žerotínů, původně rytířské, která byla v 15. století povýšena do panského stavu a v průběhu 16. století se v habsburských službách vypracovala na nejpřednější místo uvnitř moravské šlechty. Velenův otec, Jan ze Žerotína, zvaný mladší, studoval na univerzitě ve Vídni a sloužil Habsburkům ve vojenských službách. Hrál významnou roli v politickém a náboženském životě Moravy a jako horlivý člen Jednoty bratrské patřil k zakladatelům ivančické školy. Na svých cestách po cizině navštívil patrně i Wittenberg a Ženevu. Zemřel předčasně v roce 1582.

Ladislav Velen se narodil v Břeclavi a byl vychován svými příbuznými v bratrské víře. Navštěvoval bratrskou školu v Lipníku nad Bečvou a pak městskou školu ve Vídni, kde měl za spolužáky řadu šlechtických synků z rakouských zemí a Uher. Po pobytu ve Vídni strávil léta 1591–1594 na studiích ve Štrasburku, Basileji a Heidelberku. Cestou na studia a zpět navštívil různé rakouské a německé země a stýkal se především s kalvínsky orientovanými učenci a šlechtici. Jeho vychovatelem byl Amadeus Polan z Polandorfu, pozdější profesor basilejské univerzity. Nejužší styky ho poutaly ke kalvínskému falckému dvoru v Heidelberku, kde strávil několik měsíců a poznal se mj. s Kristianem z Anhaltu a Janem Jiřím, pozdějším krnovským knížetem a spolubojovníkem proti Habsburkům.

Roku 1595 se Ladislav Velen odebral znovu do ciziny, a to do Ženevy, kde se seznámil s Theodorem Bézou (později si s ním dopisoval). Naučil se tu plynně francouzsky (znal latinsky, německy, italsky). Roku 1598 byl zapsán na univerzitě v Sieně, o rok později se vrátil přes Florencii domů. Pobyt v Itálii ovlivnil Ladislava Velena na celý život. Sňatkem, dědictvím a pečlivým rozšiřováním svých statků se stal druhým nejbohatším šlechticem na Moravě před povstáním (po Karlu Lichtenštejnovi) – patřila mu Břeclav, Moravská Ruda, Moravská Třebová a Záhřeb, kde všude rozvinul nákladnou stavební činnost v renesančním stylu. Do politického života Moravy vstoupil poměrně pozdě.

POSTAVENÍ MĚST

Města (v Čechách 42 a na Moravě 6 královských měst) tvořila důležitou složku české společnosti, ve které se konstituovala jako třetí stav vzešlý z husitské revoluce a zaujala místo na zemském sněmu. V roce 1517 bylo městům uznáno tzv. svatováclavskou smlouvou právo třetího hlasu na zemských sněmech za některé ekonomické ústupky poskytnuté šlechtě.

V letech 1546–1547 došlo k prvnímu střetnutí mezi českými stavy, ve kterém právě sehrála významnou roli, a králem Ferdinandem I. Podnětem k němu byla šmalkaldská válka mezi císařem Karlem V. a protestantskou opozicí v říši v letech 1546–1547. Císař vyzval svého bratra Ferdinanda I. ku pomoci a ten byl nucen se obrátit na stavy svých zemí. Čeští stavové souhlasili jen se svoláním zemské hotovosti, ostatní stavové poskytli finanční podporu. Zemskou hotovost povolal král Ferdinand do pole, k čemuž nebyl bez předchozího souhlasu zemského sněmu oprávněn – nešlo totiž o situaci ohrožení země. Králova mandátu uposlechla stavovská obec jen zčásti, většina proti němu protestovala. Stavové se tím nacházeli v otevřeném boji proti králi – zemská hotovost, která se nakonec sešla, byla již namířena proti němu. V této chvíli se od českého stavovského odboje odvrátili stavové moravští a slezští, a tím ho oslabili. Zatímco čeští stavové váhali s otevřeným vystoupením a nějakou rozhodnou protikrálovskou akcí, zvítězili v bitvě u Mühlberka Habsburkové nad kurfiřtem Janem Fridrichem.

Porážka odboje Ferdinandem I. měla pro města katastrofální důsledky – města ztratila svůj hlas na sněmech (posléze jim byl formálně vrácen), městské rady pražských měst byly podřízeny jmenovaným hejtmanům z řad šlechty, v ostatních královských městech podléhaly královskému rychtáři. Městské soudnictví spadalo nově pod apelační soud v Praze. V několika po sobě jdoucích procesech, ve kterých byla královská města v zásadě zbavena svých privilegií, zbraní a majetku a přinucena zaplatit obrovské částky v pokutách, byla nejhůře postižena pražská města, Žatec, Litoměřice, Tábor, Hradec Králové a Klatovy. Celkově se procesy (ovšem kromě šlechty) týkaly 28 královských měst, dva měšťané byli popraveni, řada uvězněna nebo vypovězena z Čech. Z jiných než českých měst byla souzena Jihlava a šest hornolužických měst. Celkově byla moc měst ochromena jak politicky, tak ekonomicky, protože kromě pokut jim byl ještě zabaven pozemkový majetek získaný v husitské době a pak dále rozmnožovaný, čímž města ztratila svou hospodářskou základnu a byla odsunuta do postavení pouhé „královské komory“. (Konfiskacemi nebyly postiženy České Budějovice, Plzeň, Ústí nad Labem, Most a Kutná Hora.) Důsledkem těchto opatření bylo obrovské zadlužení měst. Porážka měst v roce 1547 způsobila, že se vůdčí silou v české stavovské opozici stala šlechta.29)

Města se ze své porážky v roce 1547 nemohla dlouho vzpamatovat a teprve roku 1575 se odvážila vyjít s požadavky, které měly především hospodářský charakter a teprve druhotně se týkaly otázek samosprávy. V hospodářských otázkách byly zaměřeny více proti zájmům šlechty než krále a města s nimi neuspěla.

Od počátku 17. století, s aktivizací dvorské katolické strany, se města nacházela pod stále větším tlakem. Kontrola nad městy byla upevňována, byli propuštěni nekatoličtí radní a s rekatolizačními tendencemi bylo nekatolické měšťanstvo nuceno slavit katolické svátky.

Na českém zemském sněmu v letech 1609–1610 vystoupila města, přes zastrašování zemskými úředníky, znovu se svými požadavky. Dosáhla zvolení deseti svých zástupců do třicetičlenného direktoria a v červenci přednesla návrh o 24 bodech, ve kterých se deset požadavků týkalo potřeb pražských měst. Nejvíce požadavků bylo vzneseno v oblasti městské samosprávy (tím se program lišil od programu z roku 1575), další byly hospodářského a politického charakteru. V případě splnění těchto požadavků by města získala postavení, jaké zastávala před rokem 1547: městské rady by byly voleny jen měšťanstvem, a tudíž by v nich zaujímali místa pouze utrakvisté, úřad hejtmana v Praze by byl zrušen, kompetence rychtářů by byla přesně vymezena, stavovská obec by si podřídila podkomořího a hofrychtáře a každoroční mustrunky by posilovaly obranyschopnost měst.30)

Vyšší stavové odpověděli na požadavky měst opožděně a nejdůležitější z nich odmítli. Některé ústupky byly sice městům učiněny, ale jako celek bylo posílení královských měst šlechtou znemožněno. Města získala své ztracené pozice teprve až roku 1618, kdy se jejich zástupci stali rovnoprávnými členy třicetičlenného direktoria (tvořili třetinu členů, z nichž osm zastupovalo pražská města). V konfederačních aktech z roku 1619 se města stala opět svobodným stavem, vytvořila na sněmu svobodnou městskou kurii a dosáhla proti vůli části české šlechty (hlavně rytířstva) část svých politicko-ekonomických požadavků. Protiměstské patenty z roku 1547 byly anulovány. Spojenectví nekatolické šlechty s utrakvistickými městy tím bylo dovršeno. Byla to právě města a z nich především Praha, která dala českému stavovskému povstání prostřednictvím univerzity jeho mluvčí, diplomaty, právníky a úředníky. Po porážce povstání byla česká města daleko citelněji postižena než česká šlechta, a to nejen hrdelními tresty (z 27 popravených bylo 17 měšťanů), ale především konfiskacemi a ztrátou hospodářských a politických svobod.

V 16. století existovalo na Moravě šest královských měst: sídelní město Olomouc a dále Brno, Znojmo, Jihlava, Uherské Hradiště a Uničov. Ostatní města byla poddanská. Ve městech se nacházel silný německý patriciát i početné německé obyvatelstvo vůbec. Jako celek se královská města nedokázala bránit absolutistickým a rekatolizačním snahám císařského dvora a za povstání vytvořit s nekatolickou opoziční šlechtou jednotnou frontu proti Habsburkům.31)

UHRY

Roku 1526 nastoupili Ferdinandem I. na uherský trůn rovněž Habsburkové. V průběhu 16. století se Uhry rozpadly na tři části, a to na část pod vládou Habsburků (Slovensko, úzký pás území při hranicích s Rakousy a Štýrskem a západní Chorvatsko), na část pod tureckou nadvládou (tzv. budínský pašalik) a na Sedmihradsko ve volné závislosti na osmanské říši.

Vládnoucím národem v Uhrách byli Maďaři, státním jazykem v té době latina. Společnost byla rozdělena na stavy, a to uherské, slavonsko-chorvatské a sedmihradské. Uherské stavy tvořila vyšší šlechta (baroni, magnáti), nižší a střední šlechta, vyšší duchovenstvo (preláti) a královská města s celkově malým vlivem. Nižší šlechta se od doby panování Vladislava II. nezúčastňovala osobně sněmů, ale nechala se na nich zastupovat vyslanci šlechty z komitétů (tzv. nobiles electi). Na zasedání uherského sněmu bylo zváno jen osm měst (Budín, Pešť, Prešpurk, Šoproň, Trnava, Bardějov, Prešov a Košice) a ta měla dohromady jen jeden hlas. Příslušníci střední a vyšší šlechty a preláti obsazovali od roku 1507 místa v královské radě, nově vytvořeném ústavním a vládním orgánu.

Na sněmu roku 1514 byla nižší šlechta postavena na roveň vyšší a celková práva šlechty byla značně posílena. Šlechta byla osvobozena od daní, měla všechny pravomoci nad poddanými, nemusela konat vojenskou službu vně zemských hranic a požívala výsadního soudního postavení. Měla rovněž právo odporu proti králi. Královská moc v zemi byla tudíž značně omezená. Zákony mohl král vydávat jen společně se šlechtou. V podstatě měl jen tu moc, kterou mu šlechta udělila. Vše, co šlechta schválila, směřovalo k posílení stavovských privilegií a bylo namířeno proti panovnickému absolutismu.

Myšlenky reformace pronikly do Uher počátkem 16. století. Půdu zde měly připravenou jak husitstvím, tak humanismem, který byl v Uhrách rozšířen hlavně na dvoře krále Matyáše Korvína. Reformační ideje nacházely přijetí nejprve na dvoře Ludvíka II. Uherský sněm vydal sice několik nařízení proti stoupencům nového učení (v letech 1523–1525), ty však neměly žádný účinek.

Luterství se postupně uchytilo v kolonizačních městech vlastních Uher (Prešpurk, Šoproň, Debrecín), Horních Uher (Košice, Žilina, Prešov, Trnava, Trenčín, Levoča, Bardějov), Sedmihradska (Kluž) a Chorvatska (Záhřeb), a to převážně u německého a slovenského obyvatelstva. Trvalo poměrně dlouho, než mezi protestanty zvítězila Augšpurská konfese a než dosáhli legalizace státem. Roku 1552 to byli Sasové v Sedmihradsku, roku 1549 a 1559 východoslovenská a báňská slovenská města, která se přihlásila k Augšpurské konfesi.

Oproti tomu kalvinismus přijala převážně šlechta v Podunají, Potisí a v Sedmihradsku a rovněž uherské měšťanstvo. Střediskem kalvinismu se stal Debrecín. Jeho hlavní postavou byl Matěj Biró z Devy. V letech 1562–1563 přijali kalvinisté Turdskou konfesi a roku 1564 byli uznáni státem. Synoda v Debrecíně roku 1567 zpečetila rozkol mezi luterány a kalvinisty v Uhrách. Ve východních Uhrách, podobně jako v Sedmihradsku, se rozšířilo antitrinitářské hnutí.

Reformační hnutí se zasloužilo o rozvoj národních jazyků – bible byla přeložena do maďarštiny a po roce 1590 byl tento překlad již značně rozšířen. Rovněž školství dosáhlo značného rozvoje – vznikly slavné kalvínské školy v Debrecíně a Šarišském Potoce a neméně proslulá antitrinitářská škola v Koloszváru.

Katolicismus byl v Uhrách na počátku 16. století značně oslaben. V osudné bitvě u Moháče proti Turkům roku 1526 zahynuli vyšší představitelé církevní katolické hierarchie – oba arcibiskupové a pět biskupů. Roku 1548 vydal uherský sněm, sídlící v Prešpurku, první zákony, které měly upevnit katolicismus. Roku 1541 byli povoláni do Trnavy, kde sídlilo od roku 1543 ostřihomské arcibiskupství, jezuité, ale za několik let kolej zanikla. Arcibiskupský stolec zůstal po smrti arcibiskupa Oláha 23 let neobsazen. Roku 1586 přišli do Uher znovu jezuité. S vytrvalou pomocí vídeňského dvora byly pozice katolíků v zemi neustále posilovány, protestanti byli zbavováni vyšších úřadů, byly jim odnímány modlitebny a jejich duchovní vypovídáni ze země. Roku 1604 odmítl císař Rudolf II. všechny stížnosti a požadavky protestantských stavů. Téhož roku vyhnali jezuité ze Spišska všechny protestantské duchovní a zmocnili se jejich chrámů a modliteben.

Protestantismus měl v Uhrách mocnou oporu v některých magnátských rodech, jakými byly např. Thurzové, Illésházyové, Revayové a Forgáčové. Koncem 15. a začátkem 16. století se tyto a mnohé jiné šlechtické rody zakupovaly na Moravě: Thurzové (povážský rod se sídlem na Bytčanech jihozápadně od Žiliny, jehož jedna větev, z níž pocházel olomoucký biskup Stanislav Thurzo, vlastnila Hukvaldy a další statky na Moravě již v první polovině 16. století. Jan Thurzo, vratislavský biskup, Jan Thurzo mladší, majitel panství v Horním Slezsku), Illésházyové drželi od roku 1597 Pavlovice, Hodonín, Tovačov, Revayové Bzenec od roku 1584. Obdobně se zakupovala moravská (a částečně i česká) šlechta v Horních Uhrách, takže mezi moravskou, popř. českou a uherskou šlechtou vznikaly příbuzenské a přátelské vztahy, podtrhované společnými hospodářskými a politickými zájmy, a to zvláště tam, kde šlo o šlechtu stejného náboženského vyznání.

SEDMIHRADSKO

Zvláštní práva a privilegia, která obdrželi královští správci Sedmihradska vůči Uhrám již ve středověku, způsobila, že se ze Sedmihradska vytvořilo samostatné knížectví v rámci Uher, jehož postavení proti Uhrám se upevnilo po porážce uherského vojska u Moháče. Od roku 1526 bylo Sedmihradsko v závislosti na osmanské říši, provádělo ale často samostatnou politiku vůči Uhrám a Habsburkům. V zemi se v průběhu 16. století rozšířila reformace, a to především v luterské a kalvínské podobě. Kromě toho se zde ještě uchytilo antitrinitářské hnutí, které ustavilo vlastní církev, oddělilo se od luteránů a kalvinistů a v letech 1568–1570 bylo uznáno státem. Všechny denominace včetně řecko-pravoslavné víry rumunských sedláků byly zrovnoprávněny s katolíky a země se těšila výrazné náboženské svobodě.

Roku 1576 se kníže Štěpán Báthory stal polským králem. Na sklonku 16. století se Sedmihradsko dostalo do závislosti na Habsburcích, což roku 1604 vyprovokovalo protihabsburské povstání knížete Bočkaje.

Hlavním městem Sedmihradska a sídlem knížete bylo město Alba Julia (Karlsburg).

RAKOUSKÉ ZEMĚ

K rakouským zemím patřily v 16. století Dolní a Horní Rakousy, tzv. Vnitřní Rakousy (Štýrsko, Korutany, Gorice, Terst a Istrie), Tyrolsko a Voralbersko. Rakouské země byly v dědičném vlastnictví roku Habsburků, na rozdíl od Českého a Uherského království stavové panovníka nevolili. Vedle tradičních stavů vyšší a nižší šlechty, stavu duchovního a městského přetrvával např. v Tyrolsku stav svobodných sedláků.

Roku 1522 se ujal vlády v rakouských alpských zemích arcivévoda Ferdinand, od 1526 král český a uherský. Již v prvních letech jeho vlády pronikly do rakouských zemí myšlenky reformace a zmocnily se všech vrstev, měšťanů, poddaných, studentů, horníků, kléru, ale především šlechty. Šlechtická mládež odcházela houfně z Vídně studovat na univerzitu do Wittenbergu. Již v roce 1521 se objevily ve Vídni první protestantské tisky, brzy následoval jejich bezvýsledný zákaz i první popravy pro novou víru. V roce 1527 byl vyhlášen generální mandát proti protestantům a novokřtěncům, kteří byli obzvlášť krvavě pronásledováni. Novokřtěnci našli azyl na jižní Moravě – jejich hlavní představitelé Baltazar Hubmair a Jakub Hutter byli upáleni. Tzv. hutterští bratři se udrželi na Moravě až do třicetileté války. Přes porážku protestantského Šmalkaldského spolku v roce 1547 se protestantismus v rakouských zemích stále šířil, jak dokazují vizitační zprávy z let na přelomu století. Pronikal hlavně do Korutan a Štýrska a zakotvil i u jižních Slovanů, u kterých povzbudil překlady bible do jejich jazyků (chorvatštiny, slovinštiny). Církevní majetek byl zhusta sekularizován, ale udržela se překvapivě většina klášterů. Augšpurský náboženský mír z roku 1555 si nárokoval Ferdinand I. pochopitelně i pro své rakouské země, ale přijímání pod obojí v nich bylo povoleno.

V padesátých letech 16. století se ukazují první známky katolické protiofenzivy v rakouských zemích – stejně jako v téže době do Prahy, i do Vídně a Innsbrucku byli povoláni jezuité. Za Maxmiliána II. (1564–1576) se situace protestantismu zlepšila. Císař byl nakloněn reformaci, i když k protestantismu nakonec nepřistoupil, jak mnozí očekávali. Roku 1568 byla augšpurská konfese povolena vyšší i nižší šlechtě v Dolních i Horních Rakousích. V roce 1571 byla vydána tzv. asekurace (Assekuration), podle které byla protestantům uznána práva, která ještě 1568 neobdrželi: pánům, rytířům a jejich poddaným byla udělena práva vykonávat kult na jejich zámcích, domech a zbožích. Tato práva se týkala všech kromě měst, patřících královské koruně nebo zemským knížatům. V roce 1574 byla šlechtě povolena veřejná protestantská bohoslužba ve Vídni.

Za Rudolfa II. (1576–1612) se nacházel katolicismus v Horních a Dolních Rakousích v neutěšeném stavu. (Rakouské země byly v letech 1564–1619 rozděleny takto: v Dolních a Horních Rakousích postupně vládli přímo císařové Maxmilián II., Rudolf II. a Matyáš, v Tyrolích vládla tyrolská větev habsburského rodu, v tzv. vnitrorakouských zemích Štýrsku, Korutanech, Kraňsku a Istrii štýrská větev.) Katolická protiofenziva však stále sílila: v Dolních Rakousích (ve Vídni) byly zakázány protestantské bohoslužby a evangeličtí kazatelé museli opustit město. Protestanté byli propouštěni z dvorských služeb a měšťané různě šikanováni a zatýkáni. Napomáhalo tomu, že některé vlivné šlechtičné rody zůstaly katolické, jako třeba Lichtenšteinové, Harrachové aj. Sami luteráni byli rozpolceni na melanchtonské a flaciánské křídlo, a vzájemnými polemikami a boji se přirozeně oslabovali. Nikdy nedokázali mezi sebou vyřešit ve smyslu vzájemné tolerance své dogmatické a věroučné spory, což mělo neblahý vliv na celou situaci protestantismu ve střední Evropě – nakonec zvítězili konzervativní flaciáni. Výsledkem bylo trvalé ustrnutí konzervativního luterství v německých a rakouských zemích. Zcela stranou stáli kalvinisté, vlivní pouze v Horních Rakousích. Katolická strana měla ovšem mnoho výhod – mohla se opírat o císařský dvůr, státní aparát, jezuity a ve Vídni o činnost energického arcibiskupa Klesla, kterému se podařilo v jednom desetiletí protestantismus z Vídně vymýtit. Postupně zcela rekatolizovala některá města, jako Bruck, Baden, Hainburg.

Vůbec nejsilnější byl protestantismus v Horních Rakousích, kde také rekatolizace začala později. V čele nekatolíků stáli kalvíni G. E. Tschernembl a Gotthard ze Stahremberga, kteří – zvláště první z nich – jednali aktivně s nekatolickými stavy českými nebo uherskými. Celkově ale postupovala protireformace v Dolních a Horních Rakousích zdlouhavě.

Nejostřejších forem náboženského konfliktu nabyla protireformace ve vnitrorakouských zemích, kde bylo v sedmdesátých letech 16. století luterství povoleno šlechtě i městům. Arcivévoda Karel II. a jeho žena Marie Wittelsbašská byli horliví katolíci. V roce 1572 se ve Štýrském Hradci usadili jezuité (postupně tu byla zřízena jezuitská univerzita a papežská nunciatura). Téhož roku byla (ve Štýrském Hradci) povolena náboženská svoboda pánům, rytířům a jejich poddaným (měli právo na vlastní školy a učitele). Města byla z tohoto nařízení (tzv. Religionspazifikation) zprvu vyňata. Za Maxmiliána II. byly vymoženosti protestantů ještě rozšířeny. Po jeho smrti (1578) byly všeobecnými formulacemi potvrzeny náboženské svobody ve městech a zemské stavy tím považovaly tolerování protestantismu ve městech za zajištěné. Ale ve zveřejněné tzv. Bruckerské pacifikaci, za kterou byl arcivévoda Karel katolíky ostře kritizován, nebyla náboženská svoboda měst zakotvena. Rekatolizace byla na postupu a vyvrcholila za Karlova nástupce arcivévody Ferdinanda (II.), kdy byly ve vnitrorakouských zemích zavírány protestantské modlitebny, páleny knihy a vyhánění evangeličtí kazatelé. V Korutanech byl koncem roku 1600 rekatolizován Štýrský Hradec i Celovec (Klagenfurt), v Gorici byl protestantismus vůbec slabý a rekatolizováno bylo postupně (i když později) i Kraňsko.

Silné pozice měl katolicismus na území arcivévody Ferdinanda – v Tyrolích a Voralbersku. Poddaní – rolníci – nebyli protestantismem zachváceni tolik jako jinde. I šlechta zůstala ve většině katolická. Nejsilněji byl protestantismus zastoupen ve městech. Novokřtěnci byli krvavě potlačeni nebo přinuceni se vystěhovat. Jezuité si v zemi počínali rozhodně a bezohledně. Po roce 1576 zde protireformace postupovala velmi rychle.

K rozhodnému měření sil mezi katolicismem a protestantismem, reprezentovanými císařem a stavy, došlo za zápasu mezi Rudolfem II. a jeho bratrem Matyášem v roce 1608. Horní Rakousy stály za bojovnými kalvinisty, kterým nic nebránilo postavit se v souladu s vírou „nehodnému“ panovníkovi. Protestantští stavové Dolních Rakous se sjeli na sjezdu v Hornu a dosáhli roku 1609 vyrovnání s Matyášem, které zprostředkoval Karel starší ze Žerotína: protestantští členové panského a rytířského stavu obdrželi potvrzení svých náboženských svobod a městům byly všeobecnou formou potvrzeny jejich „staré zvyklosti“ – což však neznamenalo potvrzení svobody víry a kultu. Města se nicméně postupně rekatolizovala a protestanti v nich tvořili už jen menšinu.

Předním představitelem nekatolické hornorakouské šlechty byl Georg Erasmus Tschernembl (1576–1626). Tschernembl, po matce z rodu Starhemberků, studoval na akademii v Altdorfu v letech 1580–1584, potom podnikl obvyklou „kavalírskou cestu“ do Francie a Anglie. V dalších letech studoval v Ženevě (kde se setkal s Francoisem Hotmanem, autorem monarchomachického spisu Franco-Gallia) a Štrasburku. Po kratším pobytu v Itálii se vrátil z cesty jako přesvědčený kalvinista na své statky do Horních Rakous. (Kalvinismus v Rakousích nebyl běžným vyznáním, většina reformovaných byli luteráni.) V devadesátých letech nabyl diplomatických zkušeností při jednání s Turky, dále na bavorském dvoře v Mnichově a na císařském dvoře v Praze, kam byl často vysílán. Byl přesvědčeným stoupencem stavovských a náboženských svobod. Zasloužil se o založení uhersko-rakouské konfederace roku 1608 a její rozšíření o Moravu. Téhož roku podepsal spolu s dalšími rakouskými předáky tajnou smlouvu s předáky moravských stavů proti Matyášovi ve Štěrboholích. Až do vypuknutí českého stavovského povstání pracoval neúnavně s ostatními předáky opozičních stavů na stmelení protihabsburské fronty.

2. Původ a životní osudy hraběte Thurna do roku 1618

I.

Jindřich Matyáš hrabě Thurn pocházel ze starobylé rozvětvené rodiny della Torre ze severní Itálie, především Milánska, jejíž počátky sahaly hluboko do středověku. Thurnové sami odvozovali svůj původ z Francie. Když byli z Milánska vytlačeni rodem Visconti, rozšířili se do Furlandska (Friaulska)1) a Gorice,2) kde žili ve 13.–16. století. Počátkem 16. století začali členové rodu užívat hraběcího titulu po jeho obnovení císařem Karlem V. Hrabata della Torre byli italskou šlechtou, která po mnoho generací nacházela uplatnění v habsburských službách. Většina jejich statků ležela mimo hranice habsburské říše, ve Furlandsku. Jedna z větví tohoto rodu byla usazená ve městě Gorici, které se dostalo roku 1500 se stejnojmenným územím do vlastnictví Habsburků, poněmčila se a začala se psát von Thurn. Z této větve pochází česko-moravská rodina Thurnů, která zpočátku vlastnila značný pozemkový majetek v Gorici a Krajině (Kraňsku).3)

Předci Jindřicha Matyáše zbohatli v habsburských službách. Děd Vít Thurn byl hejtmanem v Kraňsku, zde i v Gorici získal rozsáhlá panství, po linii svého rodu dosáhl hraběcího titulu i titulu palatina.4) Roku 1543 se stal hofmistrem pro kraňskou a vindickou marku.5)

Otec Jindřicha Matyáše František se narodil roku 1509. Kmotrem mu byl císař Maxmilián I. Vychován byl na dvoře Ferdinanda I. a již v šestnácti letech vstoupil do habsburských služeb – bojoval proti Turkům. Za manželku si vzal roku 1533 českou šlechtičnu Ludmilu Berkovnu z Dubé pobývající v družině české královny Anny, manželky Ferdinanda I. František Thurn se postupně stal radou a komořím krále (později císaře) Ferdinanda I. Výrazem ocenění jeho služeb Habsburkům bylo udělení do doživotního užívání celého gorického panství, kde byl roku 1553 František Thurn jmenován gorickým a tolmínským hejtmanem. K tomu byl ještě kraňským zemským hofmistrem a nejvyšším hofmistrem arcivévody Ferdinanda. Patřil k jeho nejbližším přátelům, o čemž svědčí fakt, že byl zasvěcen do příprav jeho sňatku s Filipinou Welserovou a že se stal kmotrem jejich dítěte. Další finanční a jiné pocty se mu hrnuly i později a ve zvýšené míře při jeho odchodu z habsburských služeb roku 1568, a to jak od arcivévodského dvora v Innsbrucku, tak od císaře: byl mu propůjčen palatinát, uděleno léno purkrabího v Luenzi v Horních Korutanech, v Kraňsku, Tyrolsku aj. František Thurn proslul jako svědomitý správce všech svých území a pečoval především o rozkvět obchodu a vývoz vína.

Z prvního manželství (oženil se s hraběnkou Münsterberskou) měl František Thurn syna Jiřího a tři dcery – Zuzanu, Annu Marii a Sabinu, z nichž první dvě se provdaly do italských šlechtických rodin, třetí pak do rakouské šlechtické rodiny Hardeků.

Průměrný roční důchod6) z jeho statků představuje Františka Thurna jako bohatého šlechtice, který dostatečně zaopatřil své čtyři děti z prvního manželství. Roku 1560 se František Thurn oženil podruhé, a to rovněž s českou šlechtičnou Barbarou hraběnkou Šlikovou, pocházející z původně německého rodu již dlouhou dobu usazeného v Čechách. Rok na to koupil František Thurn panství Lipnici v Čechách spolu s Německým Brodem7) za 32 200 kop míšeňských a roku 1568 se na své panství v Čechách odstěhoval. K opuštění habsburských služeb jej patrně přimělo měnící se ovzduší na innsbruckém arcivévodském dvoře, kde se začaly prosazovat tendence postupné rekatolizace Tyrolska. František Thurn byl původně katolík, tak jako jeho syn a obě dcery z prvního manželství. Třetí dcera, provdaná za Hardeky, byla již luteránkou. František Thurn se stal luteránem zřejmě pod vlivem své druhé manželky a byl jím už tedy v době svých habsburských služeb v Innsbrucku. Kromě nábožensky tolerantního prostředí charakterizovala celou rodinu jistá „kosmopolitnost“ a z toho pramenící používání několika jazyků v rodině, jejíž členové žili v Gorici, Kraňsku, rakouských zemích, Čechách, ale i v Itálii.

František Thurn nabytý majetek v Čechách pečlivě zveleboval. Na hradě Lipnici nechal postavit palác, v Německém Brodě obnovil těžbu stříbra a polepšil mu městský znak.

Aby ještě více upevnil vážnost svého rodu, požádal císaře Maxmiliána II. o svolení užívat titulu hrabat z Valsassina tak, jak ho užívali jeho předkové. Roku 1572 mu bylo vyhověno a thurnovský znak má od té doby i znak hrabství Valsassina, tj. červeného lva ve zlatém poli.8)

Hrabě František z Thurnu nezůstal jen při panství v Čechách a svůj majetek dále rozmnožoval, a to na Moravě. Tam byla lacinější půda než v Čechách a v alpských zemích, statky vynášely ročně až 8 % zisku, v zemi panoval klid a pořádek spolu s pozoruhodnou stavovskou a náboženskou svobodou.9) A tak roku 1574 koupil František Thurn za 150 000 moravských zlatých panství Vlasatice a Prštice. Tvořilo ho 19 vsí, z toho 12 českých, 6 německých a jedna ves byla smíšená. Vlasatice byly německé, Prštice české.10) Na Vlasaticích žil František Thurn s manželkou a dětmi do své smrti roku 1586.11)

Rok před svou smrtí nechal František Thurn vyhotovit pátý testament, ve kterém rozdělil své české a moravské statky (již předtím se vyrovnal se svým synem z prvního manželství) mezi své čtyři syny. Nejmladší Jindřich Matyáš obdržel ves Cvrčovice a pět okolních vesnic. Cvrčovice, Odrovice a Malešovice byly německé, Smolín a Přísnotice české a Ourčice byla ves napůl česká a napůl německá a chorvatská.12)

František Thurn sice zanechal svým synům statky v Čechách a na Moravě, ale zároveň obrovskou sumu 208 000 moravských zlatých v dluzích, což byla částka rovnající se právě hodnotě oněch panství. Protože nejstarší syn z prvního manželství Jiří Thurn nemusel podle smlouvy s otcem žádné dluhy splácet, zbyl celý dluh na Thurnových synech z druhého manželství. Mezi nevlastními sourozenci došlo k majetkovému sporu, který byl rozhodnut výrokem komorního soudu ve prospěch Jiřího Thurna. Dluh museli splatit mladší bratři, kteří tím byli těžce postiženi, museli zastavovat majetek, šperky ap. V takovéto nezáviděníhodné situaci se ocitl nejmladší syn Františka Thurna Jindřich Matyáš, který byl v době smrti svého otce devatenáctiletý.

Jindřich Matyáš hrabě z Thurnu se narodil 14. prosince 1567 v Innsbrucku v Tyrolsku.13) Roku 1568 rodiče přišli na Lipnici, kde Jindřich Matyáš vyrůstal do roku 1574, kdy se rodina přestěhovala do Vlasatic na Moravu. Matka Barbora hraběnka Šliková zemřela záhy, již roku 1581. Část dětství trávil Jindřich Matyáš u svého strýce Jana Ambrože Thurna, katolíka, zemského hejtmana v Kraňsku, a své tety, rozené rovněž hraběnky Šlikové. Strýcova rodina byla zcela oddána Habsburkům, Jan Ambrož byl důvěrníkem arciknížete Karla Štýrského i jeho syna, pozdějšího císaře Ferdinand II., byl tajným radou a dvorním maršálkem. Protireformační tendence se ve Štýrsku objevily až v 80. letech, takže nevadilo, že manželka strýce Ambrože byla luteránka (ostatně tak jako i obě další hraběnky Šlikové, manželky bratrů Acháce a Františka Thurna). V rodině byla ovšem i jiná tradice, a to protihabsburská, protože Františkův a Ambrožův bratr Achác byl luteránem a horlivě hájil stavovské a náboženské svobody proti Habsburkům. Pobyt u příbuzných v Kraňsku (a patrně i v Korutanech) rozšířil obzor mladého Jindřicha Matyáše, který byl vychován v luteránské víře.

Na rozdíl od mnoha přátel a spolubojovníků (ale i odpůrců), se kterými ho svedl osud v budoucích politických bojích nebo přímo válkách, nedostalo se Jindřichu Matyášovi žádného vzdělání na některé z proslulých akademií nebo univerzit v západní Evropě14) – důvody byly patrně finanční: Jindřich Matyáš si nákladnou studijní cestu za hranice nemohl zřejmě dovolit. A tak v letech 1575–1578 navštěvoval se svými dvěma bratry českou bratrskou školu v Ivančicích, zhruba ve stejné době jako např. Karel starší ze Žerotína nebo Karel z Lichtenštejna. Jiné české školy nenavštěvoval, ani neměl českého domácího učitele. Jeho mateřštinou byla němčina, kterou se mluvilo jak doma v rodině, tak pochopitelně u příbuzných v rakouských zemích. Mnoho různých stanovisek bylo vysloveno o Thurnově znalosti češtiny. Je jisté, že Thurn česky rozuměl (např. moravští direktoři mu psali vždy česky), sám podává důkaz, že i česky mluvil.15) Josef Pekař vyslovil názor,16) že Thurn i česky psal (Thurnovo české psaní se v roce 1633 muselo překládat do němčiny), ale žádný Thurnův česky psaný dopis se nenašel.17) Zajímavý údaj přináší Pohřební kázání o Jindřichu Matyáši hraběti z Thurnu roku 1641, jehož rozbor provedl F. Hrubý,18) ve kterém mj. praví, že hrabě Thurn vedle češtiny, která byla jeho mateřštinou (!), rozuměl německy, latinsky, italsky, španělsky, maďarsky a chorvatsky a uměl tyto jazyky používat v řeči i písmu. Pohnuté životní osudy zanesly hraběte Thurna do mnoha zemí a jistě zmíněné jazyky aspoň částečně nebo v určitém období svého života ovládal. Němčina ovšem zůstala řečí, kterou se vyjadřoval nejvíce a nejlépe a kterou také psal – všechny Thurnovy nalezené dopisy jsou napsány německy a obsahují nanejvýš latinské nebo italské citáty nebo slova.

V letech 1585–1587 podniká osmnáctiletý Jindřich Matyáš jako průvodce císařského vyslance cestu přes balkánské země do Cařihradu. Navštívil při této příležitosti poutní místa ve Svaté Zemi a Egypt.19) Zkušenosti a poznatky získané na cestě (pobyt na cařihradském dvoře, poznání cizích národů a seznámení se s jinými náboženskými soustavami) nahrazovaly Thurnovi do jisté míry studium na nějaké tehdejší vysoké škole a obohatily ho. Thurnova cesta připomíná obdobné cesty, např. Budovcovu nebo Harantovu, kteří z ní ovšem vytěžili literární dílo.

V roce 1587 je Jindřich Matyáš z cesty zpět a usazuje se na Cvrčovicích (Urspitz), které mu dědictvím připadly. V té době se patrně zdokonaluje i ve znalosti češtiny, neboť má u sebe českého „pacholka“, který s ním mluví česky. Jak dokazují účty, nakupoval rovněž latinské knihy. Do roku 1590 se stále zmítal v dluzích po otci (musel jich čtvrtinu splatit) a odprodal všechny statky kromě malešovského mlýna u vsi Malešovic. Roku 1590 (nebo 1591) se oženil s Magdalenou, dcerou Bernarda Lva Galla z Rudolfsecku, který vlastnil statky Aspern a Lossdorf v Dolních Rakousích. Jindřich Matyáš prodal svůj jediný majetek, malešovský mlýn, bratru Martinovi a odstěhoval se do Rakous, kde se stal příslušníkem rakouské šlechtické obce. Tam mu jeho mladá žena již roku 1592 při porodu syna Františka Bernarda zemřela. Téhož roku zemřel také jeho nevlastní bratr Jiří Thurn (a o čtyři roky později jeho syn). Pro Jindřicha Matyáše a jeho bratry byla smrt nevlastního bratra a synovce vysvobozením z finančních těžkostí, neboť jim připadly jejich statky v Gorici, polovina panství Gratz v Metlínsku a všechna stará rodová léna v ceně asi 200 000 zlatých. Statky byly postoupeny ostatními bratry Jindřichu Matyášovi s povinností bratrské podíly vyplatit. Jindřich Matyáš znovu změnil zemskou příslušnost a odstěhoval se na statky do Gorice.

Mezitím ho v roce 1592 nalézáme v habsburských dvorských službách v Polsku a v letech 1592–1607 pak trvale ve vojenských službách Habsburků. Zúčastnil se v císařském vojsku v Uhrách války proti Turkům, byl při dobytí Ostřihomi roku 1595 i Rábu 1598, stal se plukovníkem jízdy a v bojích projevil osobní statečnost. Díky své tělesné zdatnosti dobře snášel útrapy vojenského života, získal cenné válečné zkušenosti a seznámil se s mnohými budoucími císařskými generály (Valdštejnem, Marradasem). Roku 1596 potlačoval selské povstání v rakouských zemích a potom povstání Bočkajovo. Za své zásluhy byl císařem Rudolfem II. jmenován generállajtnantem Českého království.

Roku 1605 prodal své panství Creutz v Gorici. Zde a v Kraňsku probíhala v této době násilná rekatolizace a v čele místní šlechty proti Ferdinandovi stáli vůdci stavovské opozice v zemi Achác a Ludvík Thurn, bratranci Jindřicha Matyáše. Prodejem gorického panství Creutz a koupí velikého panství Velíš20) u Jičína v Čechách za 150 000 kop míšeňských od Jana Rudolfa Trčky se Jindřich Matyáš stal členem české stavovské obce. Záhy odprodal i další gorická panství Rubia a Villesch a odstěhoval se do Čech natrvalo. Roku 1607 opustil císařské služby v hodnosti císařského válečného rady. Statky ale nevlastnil jen v Čechách. Roku 1607 mu arcikníže Ferdinand potvrdil držení starých thurnských lén v Gorici a Kraňsku. Panství Lossdorf v Dolních Rakousích (po první manželce) vlastnil až do povstání v roce 1618. V roce 1612 zdědil Jindřich Matyáš po svém strýci Jeronýmu Šlikovi panství Vintířov21) na Chomutovsku, oceněné na 70 000 kop míšeňských. S ročním platem 8 000 zlatých, které pobíral jako karlštejnský purkrabí od roku 1611, patřil Jindřich Matyáš podle údajů k roku 1615 k nejbohatším nekatolickým šlechticům v Čechách. Podle přiznaného počtu usedlých (907) byl na sedmnáctém místě v pořadí české šlechty obou stavů i vyznání.22)

II.

Dramatické události českých dějin prvního dvacetiletí 17. století se začaly odvíjet ještě v posledních letech století předcházejícího, kdy v letech 1597–1599 obsadila nová generace nesmiřitelných katolíků, vychovaná již jezuity, nejvyšší zemské úřady.

Nejvyšší orgán stavovské moci v Čechách představovala královská rada, jmenovaná králem. Výkonným úřadem královské rady byla česká kancelář v čele s nejvyšším kancléřem. Mezi sedm nejvyšších úředníků královské rady náležel nejvyšší purkrabí („místokrál“), nejvyšší hofmistr, nejvyšší kancléř, nejvyšší sudí dvorský, nejvyšší sudí zemský, prezident nad apellacemi a prezident české dvorské komory.

Funkci nejvyššího purkrabího vykonával po dvacet let Vilém z Rožmberka, katolík. Po jeho smrti (1593) se jím stal Adam z Hradce, rovněž katolík, zastávající od roku 1585 funkci nejvyššího kancléře. Tento úřad zůstal od roku 1593 neobsazen. Nejvyšším hofmistrem byl katolík Jiří z Lobkovic, který ale upadl téhož roku u císaře Rudolfa v nemilost, byl zatčen, uvězněn a jeho úřad byl uprázdněn. Nejvyšším sudím dvorským byl umírněný luterán Václav z Říčan, který zemřel roku 1596. Jelikož téhož roku zemřel i Adam z Hradce, byly ke konci roku neobsazeny čtyři nejvyšší zemské úřady (purkrabího, kancléře, hofmistra a dvorského sudího). Ve funkcích se nacházeli jen nejvyšší sudí zemský katolík Jiří Bořita z Martinic, prezident nad apellacemi katolík Kryštof z Lobkovic (1598 se stal nejvyšším komorníkem) a prezident české dvorské komory katolík Jáchym Novohradský z Kolovrat (odvolaný z funkce roku 1597). Skutečnost, že úřady byly v rukou katolíků (nebo neobsazeny) vyvažovalo to, že důležitý úřad místokancléře zastával od roku 1590 Kryštof Želinský ze Sebuzína, stoupenec kalvinismu. Místokancléřský úřad byl velmi vlivný, byl centrem byrokratického řízení vlády, sbíhaly se sem všechny nitky skutečného vládnutí, a to tím spíše, že kancléřský úřad byl od roku 1593 neobsazen.

Kryštof Želinský pocházel z nižší šlechty z Litoměřicka. Byl nejen schopným úředníkem, ale i mužem značného kulturního rozhledu, který se těšil velké důvěře nekatolických stavů, což bylo přirozené, protože ve své funkci místokancléře účinně hájil zájmy většiny českého národa a vyrovnával převahu katolíků v ostatních úřadech. Důležité rovněž bylo, že mu ale plně důvěřoval i císař Rudolf, který se bez jeho znalostí a práce nemohl vůbec obejít.

Želinského sekretářem byl do roku 1601 člen Jednoty bratrské Jan Milner z Milhausu, který měl za sebou dlouholetou službu v české kanceláři. Znal výtečně latinsky a německy; znalost těchto jazyků si osvojil studiem v západní Evropě.

Moc a váha Želinského v úřadu místokancléře a neobsazené zemské úřady v zemi byly trnem v oku papeži, kurii, arcibiskupovi, jezuitům a celé katolické dvorské („španělské“) straně v Čechách. Již v lednu 1597 byl na základě jejich kombinovaného nátlaku obsazen úřad nejvyššího kancléře, a to Jiřím Bořitou z Martinic, který ale rok na to, v lednu 1598, zemřel. V průběhu roku 1597 byl také jmenován nejvyšším sudím dvorským Adam ze Šternberka, snášenlivý a umírněný katolík „staré školy“, nejvyšším sudím Václav Berka z Dubé, rovněž umírněný katolík a zemským písařem katolík Jan z Klenového a Janovic namísto Michala Španovského, kalvinisty. To vše ale ještě nebyly změny, na které naléhali v Praze papežští nunciové. Papežská nunciatura byla přeložena do Prahy roku 1583 a již první nuncius vypracoval v roce 1584 plán rekatolizace Čech, který předložil císaři Rudolfovi. V této protireformační politice katolické restaurace pokračovali všichni jeho nástupci až do nuncia Spinelliho, který v těchto snahách sehrál rozhodující roli a dosáhl naprostého vítězství pro katolickou stranu.

Nuncius Spinelli, osobní chráněnec tehdejšího papeže, přijel do Itálie přes rakouské země nejdříve do Olomouce, kam dorazil v únoru roku 1599 a kde připravil půdu pro zvolení olomouckým biskupem (proti vůli kapituly) papežova kandidáta Františka Dietrichštejna, zvoleného 26. května. Poté se odebral do Prahy, kde ho čekaly důležitější úkoly. Seznamoval se s prostředím, dosáhl audience u císaře a postupně u něj nabyl velkého vlivu. To se již v Čechách naplno rozjížděla protireformační politika – tak např. náboženské a církevní záležitosti byly císařem vyjmuty z působnosti české kanceláře a svěřeny Kryštofovi z Lobkovic, horlivému katolíkovi. Nekatolík Humprecht Černín byl odstraněn z hejtmanství pražského Hradu a na jeho místo byl jmenován další horlivý katolík Šťastný Mošovský z Moravšína. Celá městská rada Starého Města Pražského byla vyměněna a najmenováni do ní jen katolíci. Hejtmany Starého Města i Menšího Města Pražského byli jmenováni také katolíci, takže správa všech pěti pražských měst, samozřejmě přes nekatolickou většinu jejích obyvatel, byla výlučně katolická. Ve dvorské komoře, v jejímž čele stál prezident Ferdinand svobodný pán Hofmann, byli odstraněni tři nekatoličtí radové a vyměněni za katolíky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jindřich Matyáš Thurn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.