IZZELDIN ABUELAISH

Nebudu nenávidět

Cesta lékaře z Gazy za mírem

a lidskou důstojností

BRNO 2014

Izzeldin Abuelaish

I Shall Not Hate: A Gaza Doctor’s Journey

Copyright © 2010 Izzeldin Abuelaish

Published by arrangement with Westwood Creative Artists Ltd.

Foreword © Sally Armstrong, 2010

Introduction © Marek Glezerman, 2010

Cover photo © Izzeldin Abuelaish

Cover design © Greg Heinimann/Bloomsbury

Photos © Bloomsbury Publishing Plc

Translation © Martina Neradová, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-365-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-366-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-367-9 (Formát MobiPocket)

Obsah

Předmluva Sally Armstrongové

Úvod doktora Marka Glezermana

PRVNÍ KAPITOLA

Písek a nebe

DRUHÁ KAPITOLA

Dětství uprchlíka

TŘETÍ KAPITOLA

Najít svou cestu

ČTVRTÁ KAPITOLA

Srdce a mysl

PÁTÁ KAPITOLA

Ztráta

ŠESTÁ KAPITOLA

Útok

SEDMÁ KAPITOLA

Dozvuky

Epilog

Poděkování

Ediční poznámka

Na památku mých rodičů — matky Dalál a otce Muhammada

Na památku mé ženy Nadji, mých dcer Bejsán, Majjár a Áji a mé neteře Núr

Všem dětem světa, jejichž jedinou zbraní je láska a naděje

Předmluva Sally Armstrongové

Izzeldin Abuelaish je palestinský lékař, který se narodil a vyrůstal v uprchlickém táboře Džabálijá v Pásmu Gazy. Přestože žije v Gaze, značnou část své gynekologicko-porodnické praxe specializované na léčbu neplodnosti provozuje v Izraeli. Kromě toho vystudoval obor veřejné zdraví na Harvardské univerzitě a stal se v této věci odborníkem, jehož názory a vědecká práce jsou vyhledávány po celém světě. V současnosti působí jako docent na Škole veřejného zdraví Dalla Lanových při Torontské univerzitě.

Pověst lékaře, který ví, jak uzdravit Blízký východ, ovšem Izzeldin Abuelaish získal na pásu země, který nazývá domovem — na místě, o němž jiní mluví coby o největším koncentračním táboře na světě, protože se zde na ploše tři sta šedesát kilometrů čtverečních tísní jeden a půl milionu Gazanů. Izzeldin Abuelaish překračuje písečnou linii mezi Izraelci a Palestinci většinu svého života: jako lékař, který léčí pacienty na obou stranách hranice, jako humanitární pracovník, který si uvědomuje, že má-li mít neklidný region nadějnou budoucnost, dospívající dívky a ženy potřebují lepší zdravotní péči a vzdělání, a v posledních letech také jako otec, jehož dcery zahynuly 16. ledna 2009 během izraelské invaze do Gazy. Svou reakcí na tuto tragickou událost se Izzeldin Abuelaish zapsal do srdcí a duší mnoha lidí z celého světa, a především z Izraele. Neusiloval o pomstu ani se neuchýlil k nenávisti, pouze vyzval obyvatele blízkovýchodního regionu, aby spolu začali mluvit a aby začali konat — zkrátka aby se zasadili o to, že jeho dcery budou posledními oběťmi tamního konfliktu.

O bezprostředních následcích tragického útoku informovala izraelská televize, a tak se během čtyřiadvaceti hodin dozvěděly o existenci „lékaře z Gazy“ miliony televizních diváků, uživatelů YouTube a blogerů. Izzeldin Abuelaish je držitelem mnoha humanitárních cen a v současnosti zakládá nadaci, kterou hodlá uctít památku svých dcer. O této nadaci říká, že bude „posilovat pozici žen a dívek v blízkovýchodní společnosti prostřednictvím podpory lepší zdravotní péče a vzdělávání“.

Abuelaishův životní příběh, který zde zaznívá vůbec poprvé, je zároveň kronikou Blízkého východu napsanou z pohledu muže, jenž prožívá vítězství i tragické prohry odehrávající se na jednom z nejnepřehlednějších míst této planety.

Sally Armstrongová

Úvod doktora Marka Glezermana

Na začátku devadesátých let, kdy jsem působil jako přednosta porodnického a gynekologického oddělení Nemocnice Mošeho Soroky v izraelské Beerševě, se na mne obrátil doktor Izzeldin Abuelaish se žádostí o konzultaci ohledně léčby pacientů z Pásma Gazy. Od té doby ke mně přiváděl své pacienty — většinou se jednalo o neplodné páry — a já jsem se jim věnoval mimo běžné ordinační hodiny, obvykle zdarma, a snažil jsem se přispět tou či onou radou k odstranění jejich potíží. Časem jsem Izzeldina poznal a pochopil jsem, že je to lékař oddaný své práci a empatický člověk, který se svými pacienty doopravdy soucítí. Kromě toho na mne udělal velký dojem jeho přístup k životu i obecně ke světu. Cesta z Gazy do fakultní nemocnice není nic jednoduchého. Nikdy nevíte, jestli nebude zavřená hranice a jestli se dostanete zpátky. Izzeldin a jeho gazští spoluobčané zažívají tyto útrapy každý den, a tak mi připadalo neuvěřitelné, že se za žádných okolností nedopouštěl jakékoli generalizace. Nikdy jsem neslyšel, že by si stěžoval na všechno a na všechny, a jestliže se ohrazoval proti bezpráví, vždy se to týkalo nějaké konkrétní křivdy. Tento přístup se také odráží v jeho optimistickém pohledu na svět: jako by ho nikdy nepřepadal existenciální pesimismus ani beznaděj. Vůbec se nezaobírá tím, „co se mohlo udělat v minulosti“, a raději se soustředí na to, co lze vykonat v budoucnosti. Myslí na zítřek a vyzařuje z něj naděje, přestože to není v dnešním světě lehké — a už vůbec ne v tom jeho.

Další báječnou Izzeldinovou vlastností je ochota neustále se zdokonalovat. Vždy prosazuje další proškolování a sám se neúnavně učí novým věcem a rozvíjí své schopnosti. Když jsem se s ním setkal, měl za sebou praxi gynekologa a porodníka v Saúdské Arábii, ale snil o tom, aby si mohl udělat atestaci v Izraeli. Stal by se tak prvním palestinským lékařem, který takovou atestaci získá, což mi připadalo jako velká výzva. Izraelské předatestační programy jsou velice náročné a vysoce kvalitní. Jenže v Izzeldinově případě nešlo o to, zda je pro tento úkol dostatečně připravený. Problém spočíval v tom, zda dokáže dostát podmínkám programu, protože bydlel v Gaze, a tím pádem nikdy nevěděl, jestli ho pustí přes hranici, aby mohl splnit své povinnosti.

V roce 1995, v době, kdy jsem začal pracovat jako přednosta v jiné nemocnici, byl Izzeldin skutečně přijat do předatestačního programu v oboru gynekologie a porodnictví, a to v Nemocnici Mošeho Soroky. Jednalo se o individuální výuku, jejímž cílem bylo nikoli složení zkoušky před komisí, ale osvojení si příslušných znalostí a dovedností. Izzeldin program absolvoval, přestože musel překonat řadu překážek — prošel různá oddělení, vypořádal se s obtížnými přechody hranice, jazykovou bariérou i problémy s harmonogramem. Když například nedorazíte do práce, musí vás někdo nahradit a z takových neplánovaných záskoků není nikdo nadšený. Vzhledem k situaci v příhraničí se stávalo, že Izzeldina ani ostatní gazské Palestince do Izraele nepustili. Jindy Izzeldin po noční službě zjistil, že hraniční přechod je uzavřený, takže se nebude moci vrátit domů k rodině. Ale nikdy to nevzdal. Šestiletý program dokončil, naučil se perfektně hebrejsky a stal se kvalifikovaným gynekologem a porodníkem.

Izzeldin má plné právo propadnout zhnusení a zklamání. Mohlo by ho urážet, v jakém prostředí musí žít. Jenže on je jiný. Navzdory všemu, co viděl a zažil, dál neochvějně věří v mírový proces a poklidné soužití Palestinců se Židy. Nevnímá Izrael jako monolit, jehož občané jsou jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet. Zná mnoho Izraelců a má mezi nimi přátele. Zná mnoho Izraelců, kteří neodsuzují všechny Palestince jako teroristy, a zná mnoho Palestinců, kteří se nedívají na všechny Izraelce jako na pravicové okupanty. Věří, že naše dva národy chtějí žít v míru a mají dost války a krveprolití. V minulosti snad platilo, že mezi lidmi na obou stranách panovala bojovná nálada, kdežto vlády se spíše přikláněly k hledání mírového řešení, ale Izzeldin se domnívá, že dnes je tomu přesně naopak: obyčejní Palestinci a Izraelci chtějí klidný, slušný život, střechu nad hlavou a bezpečnost pro své děti. V nedobojovaných bitvách včerejška nyní pokračují především vůdci obou táborů.

Léta běží, ale s Izzeldinem jsem zůstal v kontaktu. Vídám ho na konferencích a samozřejmě spolu hovoříme také o blízkovýchodním konfliktu a šancích na usmíření. Oba jsme založením optimisté. Nevěříme, že nelze překonat ideologické překážky, které nám dosud brání nalézt společný základ k lepší budoucnosti. Když naši vůdci jednají o míru, mluví zejména o podobě budoucích hranic mezi Izraelem a rodícím se palestinským státem. Z konfliktu se stalo dohadování o nemovitosti. A tyhle spory je možné a nutné jednoho dne vyřešit.

Teď to pochopitelně zjednodušuji. Nelze popřít, že mnoho fanatiků na obou stranách dělá, co je v jejich silách, aby uskutečnili své extremistické vize. Ale ti jsou v menšině. Naším opravdovým neštěstím je skutečnost, že téměř všichni vědí, jak to dopadne, a přesto si to jen málokdo přiznává a málokdo je ochoten patřičně jednat — vzniknou dva sousední státy, Jeruzalém bude mít zvláštní status, dojde k symbolickému návratu několika tisíc uprchlíků a ti, kteří se nevrátí, budou odškodněni. Tragické je, že stále dochází k množství hloupých kroků, které míří opačným směrem, a že si tahle cesta vybírá řadu židovských i arabských obětí.

Na otázku, jestli můj optimismus pramení z idealismu, nebo realismu, vždy odpovídám, že z obojího. Ačkoli je člověk idealista, musí být totiž i realista. A idealismus potřebuje zase proto, aby si dokázal poradit se zdejší realitou. Kdybychom hodnotili život pouze podle toho, co se stalo včera nebo dnes, nikdy bychom nezvedli hlavu a nedívali se do budoucnosti. Ale kdybychom naopak hleděli jenom před sebe, klopýtali bychom a chodili v kruhu.

Izzeldin je realista. Ví, že nežijeme v růžové zahradě. Je však hluboce přesvědčen o tom, že lékařská věda dokáže přemostit propast mezi našimi národy. Medicína a další vědy neznají hranice ani pohraničí a tak je to v pořádku. Kdykoli si vyhledávám informace k nějakému konkrétnímu tématu, čtu publikace a cituji údaje z celého světa — z Japonska, ze Sýrie, z Francie, ze Spojených států… Záleží mi pouze na kvalitě zprávy, nikoli na tom, odkud pocházejí její autoři. Také na mezinárodních kongresech se já a Izzeldin setkáváme s kolegy z nejrůznějších zemí, včetně těch, které neudržují diplomatické vztahy s námi nebo mezi sebou. Když promluvím na vědeckém fóru, Arabové neodcházejí ze sálu, jak to někdy dělají v Organizaci spojených národů. Jestliže hovořím o medicíně a vědě s kolegou, jehož země není v diplomatickém styku s Izraelem, mluvíme spolu jako odborníci, ačkoli později při kávě často sklouzneme k osobním záležitostem. Jakmile se s někým znáte, dokážete snáze přijmout i jeho rozdílné názory.

Izzeldin mě navštívil doma jen několik týdnů předtím, než izraelské obranné síly začaly bombardovat Gazu, a když potom na jeho město pršely střely, mluvili jsme spolu po telefonu. Zeptal jsem se ho, jak snáší bombardování a jak se vyrovnává s neustálým zákazem vycházení, kdy nesmí s dětmi opustit domov. „Stejně jako všichni ostatní,“ odpověděl mi. „Spíme pohromadě v jedné místnosti. Děti ukládáme k oběma protilehlým stranám, abychom v případě zásahu nezahynuli všichni.“ Šestnáctého ledna 2009 byly tři z jeho dcer na špatné straně. Kdo by mu po téhle tragické ztrátě mohl vyčítat, kdyby se byl nechal unést touhou po pomstě a začal vším pohrdat?

Poté se skupinka vlivných Izraelců dožadovala oficiálního prošetření útoku na Izzeldinův dům, ale ministerstvo obrany nasadilo zdržovací taktiku a začalo s vytáčkami. V současné době sílí hlasy, které volají po tomtéž ve větším měřítku, a přestože se ozývají i z poslaneckých lavic, žádné úřední a nezávislé vyšetřování v Izraeli dosud neprobíhá. Izraelská oficiální místa zatím nepřišla s uspokojivým vysvětlením. Jestliže úřední vyšetřování dojde k závěru, že se někdo dopustil velkého omylu — což je pravděpodobné —, armáda by to měla bez okolků upřímně přiznat, omluvit se a přihlásit se k odpovědnosti.

Izzeldin mohl dát svou obdivuhodnou energii do služeb nenávisti, ale neudělal to. Místo toho ji využil k lepšímu účelu, který shrnul prostou, a přesto pozoruhodnou větou: „Kdybych věděl, že mé dcery byly posledními oběťmi na cestě k míru mezi Palestinci a Izraelci, potom bych se s tím dovedl smířit.“

Izzeldin bojuje za to, čemu hluboce věří. Rozhodl se napřít své síly směrem ke zlepšování životních podmínek v místě, v němž žije, a to těmi prostředky, které jsou mu vlastní — tedy lékařskou prací. Možná ani Albert Schweitzer ve své době nepatřil k nejproslulejším lékařům, ale přes medicínské otázky dokázal upozornit svět na utrpení Afričanů. Přinutil ostatní, aby se podívali na africký světadíl z jiného úhlu pohledu a pochopili, co je skutečné strádání a co by měli sociálně zvýhodnění udělat pro sociálně znevýhodněné. Jsem přesvědčený, že nejdůležitějším Schweitzerovým přínosem medicíně nebyla samotná pomoc tisícům Afričanů, ale byl jím fakt, že v nás probudil zájem o lidské bytosti nacházející se v sociálně obtížné situaci. Dalším příkladem je Florence Nightingalová, která zasvětila svůj život chudým, jež ošetřovala a jimž se pokoušela zlepšit přístup ke zdravotnické pomoci. Tím poukázala na humanitární roli medicíny a předvedla v praxi, že péče může být důležitější než samotná léčba.

Věřím, že Izzeldin oplývá takovým zápalem, soucitem a odhodláním zlepšit životy lidí, že by byl výjimečným lékařem, i kdyby nebylo dalších věcí. Jenže jeho pojetí medicíny je širší. Izzeldin chápe lékařskou vědu jako nástroj, který může posloužit k tomu, aby si lidé lépe porozuměli, dozvěděli se o svých problémech a dokázali spolu snáze komunikovat a žít. Všechny ženy, jež léčil nebo jimž pomáhal při porodu ve fakultní nemocnici, všichni jeho izraelští kolegové i nadřízení, s nimiž pracuje v obtížných podmínkách vytížené kliniky a kteří ho nejednou musejí zastoupit (což jim oplácí, kdykoli je třeba), v něm vidí palestinského lékaře z uprchlického tábora Džabálijá, jenž léčí pacienty s pochopením i profesionalitou, lékaře, který je rovným mezi rovnými, lékaře, který se stal jejich přítelem. A palestinští pacienti se ve fakultní nemocnici setkávají s izraelskými lékaři a sestrami, kteří s nimi soucítí a zajímají se o jejich zdravotní stav, nikoli o to, odkud pocházejí. Tímto způsobem může medicína vskutku překlenout propast mezi lidmi.

Před deseti lety jel Izzeldin na lékařskou konferenci na Kypr. Opustil Pásmo Gazy, dorazil na letiště, ale tam ho z bezpečnostních důvodů nenechali nastoupit do letadla. Svůj let zmeškal, další spoj letěl až druhého dne, ale můj přítel na letišti zůstat nemohl a jeho povolení k volnému přesunu platilo pouze pro den původně plánovaného odletu. A tak uvízl v zemi nikoho. Většina lidí by zuřila. Izzeldin mi zatelefonoval a já obvolal pár lidí, kteří pomohli zařídit, aby se dostal do dalšího letadla. Tu noc přespal u nás doma. Když jsem mu šel otevřít, čekal jsem, že spatřím rozhněvaného muže. Izzeldina ponížili, ale on měl k mému překvapení vztek pouze na konkrétního letištního zaměstnance — na jednotlivce, nikoli na „Izraelce“. Takový je Izzeldin. Nikdy se nenechá unést, nikdy nepronáší zobecňující soudy. „Ten chlap byl bezohledný, a kromě toho měl špatné informace. Choval se hrubě, protože nechápal, o co jde.“

Izzeldin na rozdíl od většiny z nás negeneralizuje. Představte si, že jedete na dovolenou do Itálie, kde vás okrade taxíkář a v hotelu sedí protivná recepční. Po návratu domů budete nejspíš vyprávět, že všichni Italové jsou mizerové. To by Izzeldin nikdy neudělal. Příštího dne se do letadla dostal. Jednal se zaměstnancem, který nehledal záminku, aby mohl ztrestat Araba, a tak bylo po problému.

Vztek může být někdy užitečný a lidé se musejí umět naštvat. Ale Izzeldin svůj hněv obrací výhradně proti konkrétním viníkům, nikdy se nenechá zaslepit a svést z cesty, již si vytyčil.

Izzeldin se ocitl na mezinárodní scéně za silně pohnutých okolností. Poskytuje rozhovory předním deníkům, objevuje se ve známých televizních pořadech a má možnost hovořit s vůdčími osobnostmi dnešního světa. A nejcennější na tom je, že se vůbec nezměnil.

Poslední dobou slýchám, že některým lidem Izzeldin připadá až podezřele dokonalý. Jak je možné, že po tom, co se stalo jeho dcerám, mluví o míru a lásce a nepřestal se přátelit s Izraelci? Někteří se dokonce ptají, jestli to není zneužívání osobního neštěstí. Znám však Izzeldina mnoho let a mohu potvrdit, že nic není dál od pravdy. Jeho vize mírového soužití je hluboce zakořeněná, silná a trvalá — neotřáslo s ní ani neštěstí, které ho potkalo, přestože my ostatní si dovedeme jen stěží představit, jak lze takovou hrůzu přežít. Ale Izzeldin pokračuje v práci.

V současnosti se věnuje především nadaci, kterou chce pojmenovat po svých zemřelých dcerách a která má podporovat navazování vztahů mezi židovskými a palestinskými dívkami a přispívat k vyšší úrovni jejich vzdělávání. Součástí projektu je i založení dívčí školy. Bez ohledu na to, kde Izzeldin Abuelaish je a s kým právě mluví, jeho hlavním cílem je nalézt způsob, jak překonat propast rozdělující blízkovýchodní region. Svou bolestí i vizí do budoucna oslovil už mnoho vlivných lidí a já vím, že se nevzdá: jestli žije na světě někdo, kdo by mohl v této věci uspět, je to on. Mohu jen doufat, že se mu to podaří.

profesor Marek Glezerman,

přednosta Ženské nemocnice a zástupce ředitele

Zdravotnického centra Jicchaka Rabina v Izraeli

(z rozhovoru se Sally Armstrongovou, redakčně upraveno)

PRVNÍ KAPITOLA

Písek a nebe

Blíž nebi a dál od pekla jsem se toho dne dostat nemohl: na opuštěné pláži vzdálené čtyři kilometry od strádající Gazy narážely do pobřeží vlny, jako by chtěly spláchnout včerejšek a umožnit zítřku začít nanovo.

Nejspíš jsme vypadali jako normální rodina na pláži: dva synové, šest dcer, několik bratranců a sestřenic, strýců a tet. Děti dováděly ve vodě, čmáraly svá jména do písku a překřikovaly vítr vanoucí od moře. Jenže tenhle dokonale působící výjev měl ve skutečnosti k dokonalosti velmi daleko — a tak je to na Blízkém východě téměř se vším. Rodinu jsem vzal na pláž, abychom tam našli trochu klidu a na chvíli zapomněli na svůj žal. Bylo 12. prosince 2008 a od smrti mé ženy Nadji uběhlo pouhých dvanáct týdnů. Nadja zemřela na akutní leukemii jen dva týdny po stanovení diagnózy a našich osm dětí zůstalo bez matky, přičemž nejmladšímu synkovi Abdulláhovi bylo teprve šest let. Její smrt nás zasáhla jako blesk z čistého nebe, zničehonic jsme se museli vyrovnat se ztrátou jistoty, kterou pro nás Nadja vždy představovala. Musel jsem shromáždit celou rodinu a odvézt ji pryč z hluku a chaosu města Džabálijá, v němž jsme žili. Potřebovali jsme soukromí, abychom mohli nerušeně vzpomínat a utužovat pouta, která nás k sobě pojila.

Byl chladný den, na prosincové obloze svítilo bledé zimní slunce a pod ním se rozkládalo blankytně modré Středozemní moře. Díval jsem se, jak si mé děti hrají v příboji, ale přestože vypadaly vesele, jak už to u dětí bývá, já se obával o naši budoucnost i budoucnost našeho regionu. Ani mě přitom nenapadlo, že se naše osobní neštěstí ještě mnohokrát znásobí. Proslýchalo se, že se blíží vojenský zásah. Izraelci už několik let bombardovali pašerácké tunely mezi Pásmem Gazy a Egyptem, ale v poslední době byly útoky častější. V červnu 2006, kdy skupina islamistických bojovníků zajala izraelského vojáka Gilada Šalita, byla zahájena hospodářská blokáda, zřejmě proto, aby trest za jednání několika lidí postihl Palestince jako celek. A nyní Izraelci ještě přitvrdili, takže tunely představovaly jedinou cestu, kudy bylo možné dopravit do Pásma Gazy většinu zboží. Palestinci je po každém bombardování znovu postavili — a pak následovalo další izraelské bombardování. Izolace Gazy byla o to větší, že novináře už půl roku nepouštěli ani přes jeden ze tří hraničních přechodů z Izraele a Egypta. Z toho jasně vyplývalo, že si Izraelci nepřejí, aby se kdokoli dozvěděl, co se v Gaze odehrává. Ve vzduchu viselo napětí, že by se dalo krájet.

O Pásmu Gazy slyšel téměř každý. Ale jen málokdo ví, jak se žije pod blokádou a v chudobě, jaké to je, když rok za rokem, desetiletí za desetiletím sledujete porušování slibů a promarněné příležitosti. Podle Organizace spojených národů má Pásmo Gazy největší hustotu obyvatelstva na světě. Většinu z přibližně jednoho a půl milionu obyvatel tvoří palestinští uprchlíci, z nichž mnozí prožili v uprchlických táborech celá desetiletí. Odhady hovoří o tom, že osmdesát procent z nás žije v chudobě. Naše školy jsou přeplněné a nedostává se nám peněz na vyasfaltování silnic ani na zdravotnický materiál.

Pásmo Gazy se skládá z osmi uprchlických táborů a dvou měst — Gazy a Džabáliji —, všude je hluk, špína a příliš mnoho lidí. Například v uprchlickém táboře Aš-Šátí v západní Gaze se na jednom kilometru čtverečním tísní přes jednaosmdesát tisíc lidí. Ale přesto: jestliže se zaposloucháte, i v těchto táborech uslyšíte tlouct srdce palestinského národa. Lidé by si měli uvědomit, že Palestinci žijí nejen sami pro sebe, ale spíše jeden pro druhého a vzájemně se podporují. Všechno, co dělám pro sebe a své děti, dělám také pro své sourozence a jejich děti. Můj plat patří celé rodině. Žijeme pospolu.

Duch Gazy se vznáší v kavárnách, kde štamgasti probírají nejnovější zprávy z politiky, v zalidněných uličkách, kde si hrají děti, či na trzích, kde ženy kvapem nakupují, aby se mohly brzy vrátit ke svým rodinám. Lze ho vycítit ze slov starců, kteří pomalu kráčejí po rozbitých ulicích na schůzku s kamarády, v prstech přebírají modlitební korálky a s lítostí vzpomínají na vše, co v minulosti ztratili.

Na první pohled se vám může zdát, že všichni někam pospíchají — chodí se skloněnou hlavou a vyhýbají se očnímu kontaktu —, jenže takhle se chovají rozzlobení lidé pod tlakem, lidé opomíjení a utiskovaní. Nepolevující silný útlak se dotýká všech aspektů života v Gaze, od graffiti na zdech palestinských měst přes staré pány bez úsměvu až po nezaměstnané mladíky, jichž jsou plné ulice, a děti — toho prosincového dne mé vlastní —, které hledají útěchu ve skotačení na pláži.

Tohle je má Gaza: na obzoru izraelské válečné lodě, nad hlavou helikoptéry, na silnicích nákladní auta Organizace spojených národů s humanitární pomocí, dusné tunely pašeráků vedoucí do Egypta, domy v troskách a rozpadající se infrastruktura. A věčný nedostatek — málo kuchyňského oleje, málo čerstvého ovoce, málo vody. Nikdy není ničeho dostatek. Loajální vazby uvnitř Gazy se neustále mění, takže se někdy těžko určuje, kdo je právě u kormidla a koho činit odpovědným: Izrael, mezinárodní společenství, Fatah, Hamás, gangy, náboženské fundamentalisty? Většina dává vinu Izraelcům, Spojeným státům americkým nebo dějinám.

Gaza je časovaná lidská bomba, která právě vybuchuje. V průběhu celého roku 2008 se objevovaly varovné signály, ale svět je přehlížel. Napětí mezi Izraelci a Palestinci zvýšilo už vítězství Hamásu ve volbách z ledna 2006, stejně jako občasné ostřelování izraelského území raketami Kasám nebo sankce, které na oplátku uvalila na Palestince mezinárodní komunita.

Rakety — vyrobené podomácku a často míjející cíl — byly vyjádřením palestinského zoufalství. Následovala přehnaná reakce ze strany izraelské armády a odvetné raketové útoky bitevních vrtulníků, z nichž na Palestince — často bezbranné děti — pršela smrt. Tím byla připravena půda pro vypuštění dalších raket Kasám a tak to pokračuje pořád dokola.

Coby lékař bych tento koloběh provokování a zastrašování popsal jako jistý druh sebezničujícího chování vycházejícího ze situace, která je považována za beznadějnou. V Gaze je nám odpíráno úplně všechno. Veškerá naše přání a potřeby se setkávají s rozhodným ne. Žádný plyn, žádná elektřina, žádné výjezdní vízum. Ne dětem, ne životu. S tím si nedokážou poradit ani vzdělaní Palestinci. V Gaze žije víc vysokoškoláků na hlavu než na většině míst světa, ale jejich socioekonomický status neodpovídá jejich vzdělanostní úrovni, protože se potýkají s chudobou, uzavřenými hranicemi, nezaměstnaností a podřadným bydlením. Lidé živoří, nemají možnost vést normální život a výsledkem je rostoucí extremismus. Jestliže někoho vystavíte stálému utrpení, je z psychologického hlediska přirozené, když se pokusí o odplatu. Od nemocného člověka nelze čekat logické uvažování. Téměř všichni zdejší Palestinci trpí duševními problémy; všichni potřebují ozdravit. Ale žádná pomoc nedokáže zmírnit napětí. Parasuicidiální chování — vypouštění raket, sebevražedné atentáty — vyprovokuje protiútok ze strany Izraele a po něm následuje odveta z Gazy, která vede k ještě nepřiměřenější izraelské reakci. A tak pořád dokola.

Víc než polovina obyvatel Gazy je mladší osmnácti let, což znamená mnoho rozhněvaných mladých lidí bez možnosti uplatnit svůj hlas. Učitelé mluví o kázeňských problémech ve školách — o chování, které souvisí s válkou a násilnostmi. V posledních deseti letech se množí případy násilí vůči ženám, což se děje všude, kde probíhá nějaký konflikt. Z nezaměstnanosti a z ní vyplývajícího pocitu marnosti a bezmoci se rodí lidé, kteří jsou připraveni konat, protože se jim zdá, že nemají co ztratit — ba ještě hůř, že nemají co zachraňovat.

Tito lidé se snaží upoutat pozornost v zahraničí, za našimi uzavřenými hranicemi. Jejich bojový pokřik zní: „Podívejte se na nás, tohle utrpení musí přestat!“ Ale jak mohou Gazané zajistit, aby si jich všimla mezinárodní komunita? Dokonce i organizace poskytující humanitární pomoc smějí vstoupit nebo odejít z Pásma Gazy pouze se svolením Izraele.

Násilné činy, kterých se dopouštějí Palestinci, jsou výrazem frustrace a vzteku lidí, kteří si připadají bezmocní a zoufalí. Jestliže zohledníme důsledky útoků na obou stranách hranic, zjistíme, že primitivní a levné rakety Kasám jsou ve skutečnosti těmi nejdražšími na světě.

V tomhle napětí žiji celý život — mění se pouze jeho míra — a vždycky jsem dělal, co jsem mohl, abych uspěl navzdory omezením, která nám jsou vnucená okolnostmi. Narodil jsem se roku 1955 v uprchlickém táboře Džabálijá jako nejstarší ze šesti bratrů a tří sester. Lehký život jsme neměli nikdy. Ale už jako kluk jsem doufal v lepší budoucnost. Zásluhou tvrdé práce a vytrvalé snahy se mi dostalo odměny, která náleží člověku s pevnou vírou, a stal jsem se lékařem. Vystudoval jsem medicínu v Káhiře a posléze jsem získal diplom v oboru gynekologie a porodnictví od ministerstva zdravotnictví v Saúdské Arábii spolupracujícího s Institutem gynekologie a porodnictví na Londýnské univerzitě. V červnu 1997 jsem pak nastoupil do předatestačního programu ve stejném oboru v izraelské Nemocnici Mošeho Soroky. Po dokončení programu jsem studoval fetální medicínu a genetiku v Nemocnici V. Buzziho v Miláně a v Erasmově nemocnici v Bruselu a stal jsem se specialistou na léčbu neplodnosti. Potom jsem si uvědomil, že mám-li nějak významněji pomoct palestinskému národu, potřebuji se vzdělat v oblasti řízení a tvorby politiky, a proto jsem se přihlásil na magisterský program v oboru veřejné zdraví (politika a řízení veřejného zdraví) na Harvardské univerzitě. Nyní pracuji jako starší výzkumný pracovník na Gertnerově institutu v izraelské Nemocnici Chaima Šeby. Po celý svůj dospělý život stojím jednou nohou v Palestině a druhou v Izraeli, což je v tomto regionu neobvyklé. Ať jsem vedl porod, pomáhal neplodným párům nebo zkoumal, jak ovlivňuje život chudých a bohatých úroveň poskytované zdravotní péče či jaké dopady vykazuje skutečnost, že někteří lidé mají přístup k lékařské pomoci a jiní ne, vždycky jsem věřil, že medicína může překonat propast mezi lidmi a lékaři mohou být posly míru.

K tomuto závěru jsem nedošel lehce. Narodil jsem se v uprchlickém táboře, vyrůstal jsem jako uprchlík a každý týden jsem se podroboval ponížení na kontrolních stanovištích a zažíval pocit marnosti při nekonečných průtazích, které jsou spojené s překročením gazské hranice. Přesto stále tvrdím, že mstít se a odpovídat na pomstu další pomstou je sebevražedné a že vzájemná úcta, rovnost a spolužití jsou jedinou rozumnou cestou vpřed. A pevně věřím, že naprostá většina lidí žijících v blízkovýchodním regionu se mnou souhlasí. Tyhle myšlenky mi běžely hlavou při pohledu na děti dovádějící ve vlnách, přestože jsem cítil, že se blíží nesmírné problémy — jako by naše bezpečnost byla v ještě větším ohrožení, než když zemřela Nadja.

Datum výletu — dvanáctého prosince — jsem vybral úmyslně, protože těsně navazovalo na hadždž, jeden z nejvýznamnějších svátků v islámském kalendáři. Nadešel čas přemýšlet, modlit se a být pohromadě v rodinném kruhu. Hadždž je pouť do Mekky, která se koná mezi sedmým a dvanáctým dnem měsíce dhú’l-hidždža islámského kalendáře. Jedná se o největší každoroční pouť na světě, již by měl alespoň jednou za život podniknout každý muslim, který je toho fyzicky schopen. Ale bez ohledu na to, jestli se do Mekky vydá nebo ne, neměl by zapomenout na waqfat Arafát, den rituálního stání na hoře Arafát, během něhož se poutníci modlí za odpuštění a za milost. Tento obřad připadá na první ze tří dnů svátku íd al-adhá, kterým končí období hadždž. Poutníci v Mekce zůstávají celou noc vzhůru a modlí se na Arafátu, na místě, kde prorok Muhammad přednesl své poslední kázání. Miliony muslimů, kteří nechodí do Mekky každý rok — včetně mé rodiny —, se uklánějí na východ v patřičném směru (qibla), padají na kolena a odříkávají modlitby věřícího. Druhý den je zasvěcen nejdůležitějšímu islámskému svátku: svátku oběti, který připomíná příběh Abraháma (jeho poslušnost vůči Bohu vedoucí až k ochotě obětovat vlastního syna) i Boží odpuštění. Toho dne se všichni obléknou do nejlepších oděvů a zamíří do mešity na modlitby svátku íd. Ti, kteří si to mohou dovolit, obětují své nejdražší domácí zvíře, například ovci nebo krávu, jako symbol Abrahámovy oběti. My jsme se pomodlili v táboře Džabálijá spolu s příbuznými a potom jsme šli na nedaleký hřbitov odříkat modlitbu za Nadju. Předtím jsem koupil ovci, nechal jsem ji obětovat a dvě třetiny masa jsem v souladu se zvyklostmi daroval chudým a potřebným. Z poslední třetiny jsem nechal udělat kebab, abychom mohli o posledním dnu svátku íd opékat maso na pláži.

Druhého dne jsme vstali časně, nachystali sendviče, sbalili věci na piknik a v sedm hodin ráno jsme všichni nastoupili do auta značky Subaru z roku 1986 — a vyrazili jsme.

Před příjezdem na pláž jsem měl pro děti ještě jedno překvapení. Počátkem prosince jsem koupil nevelký olivový háj o rozloze desetiny hektaru vzdálený asi pět set metrů od pláže. Byl to takový kousek Šangri-la oddělený od okolní vřavy třímetrovým plotem. Místo, kde jsme mohli být spolu a kde bychom snad mohli jednoho dne postavit domek. Nikomu jsem o něm neřekl, počkal jsem, až jim ho budu moct ukázat. Děti se vyhrnuly z auta a bylo vidět, že jim tahle utopie nepravděpodobně umístěná na okraji Gazy udělala radost. Kromě olivovníků tam rostla vinná réva, fíkovníky a meruňky a děti obdivovaly úhledné řady stromů, objevovaly skrytá zákoutí a spokojeně se honily podrostem, dokud jsem jim nepřipomněl, že nás čeká práce. Potom jsme se společně pustili do uklízení, protože pozemek byl trochu zanedbaný a zaplevelený. Přestože mí synové a dcery dosud nepoznali mnoho jiného než život v uzavřeném prostoru přelidněného Pásma Gazy, byli potomky generací rolníků a zdálo se, že jsou v olivovém hájku jako doma.

Když jsme odvedli kus práce, šli jsme si odpočinout na malý plácek ohraničený tvárnicemi a zastíněný zahradní besídkou porostlou révou. Na zemi jsme roztáhli koberečky, rozdělali jsme ohýnek z roští a větviček ulámaných z olivovníků, posadili jsme se do stínu vinné révy, jedli falafel a povídali si o událostech, které postihly naši rodinu. Smrt mé ženy, matky mých dětí, představovala změnu nesmírné velikosti, s níž jsme se za uplynulé tři měsíce ještě nedokázali smířit.

Mimoto jsem potřeboval se všemi probrat další významnou novinku. Dostal jsem nabídku práce v kanadské nemocnici. S výjimkou krátkého pobytu v Saúdské Arábii, kde se narodily Bejsán a Dalál, jsme nikdy nežili jinde než v Gaze. Přesun do Toronta by znamenal obrovskou změnu, která by pro děti mohla být tak krátce po matčině smrti až příliš radikální.

Jakmile jsem jim však o téhle možnosti pověděl, Ája prohlásila, že chce letět. Tím pádem jsem věděl, že přinejmenším jedno z mých dětí je ochotné nechat všechno za sebou — domov, strýce, tety, bratrance a sestřenice, kamarády — a začít znovu v jiné zemi. Brzy souhlasili i ostatní: pojedeme společně do Kanady, sice ne navždy, ale na nějakou dobu. Starší dcery — jednadvacetiletá Bejsán, dvacetiletá Dalál a sedmnáctiletá Šazá — budou chodit na Torontskou univerzitu a mladší děti — patnáctiletá Majjár, čtrnáctiletá Ája, třináctiletý Muhammad, desetiletá Rafá a šestiletý Abdulláh — půjdou na kanadské školy. Budou muset překonat řadu těžkostí: výuku v angličtině, kanadskou zimu, kulturní rozdíly. Zato se zbavíme neustálého napětí, které panuje v Gaze, a děti budou v bezpečí. Bez matky stejně nenacházely ukotvení ani v domácím prostředí a tahle změna jim prospěje. Spolu to zvládneme. Viděl jsem na nich, jak se těší, a poprvé po několika měsících se mi vrátil někdejší optimismus.

Když jsme všechno domluvili a sklidili jsme piknik, děti už se nemohly dočkat pláže. Dohromady s příbuzenstvem nás bylo patnáct. Vydali jsme se po vyježděné cestě na kopec a přes louku, která se rozkládala mezi olivovým hájem a mořskou hladinou. Šli jsme společně, ale naše skupina každých pár metrů měnila tvar: tu jedno z dětí vyběhlo napřed, tu se jiné dvě zastavily, aby si prohlédly cosi na pěšině, jindy se trojice do sebe zavěšených dívek náhle rozrostla v pětici. Nakonec jsme dorazili do cíle: na písečné pobřeží.

Přestože bylo chladno, děti se bez okolků rozběhly do vody. Tady měly zábavu na celé hodiny: plavaly, cákaly po sobě a tu a tam vyšly na pláž, aby si pohrály v písku. Tyhle děti — mí potomci, krev mé krve — byly mou životní radostí. A pro Nadju znamenaly všechno.

S Nadjou jsme se vzali v roce 1987, když jí bylo čtyřiadvacet a mně dvaatřicet. Nejdřív jsem poznal její rodinu — náš sňatek byl domluven předem, jak je to v naší kultuře zvykem, ale musím říct, že ze všech mladých žen, s nimiž mi má rodina sjednala schůzku, mi Nadja připadala nejvhodnější. Byla tichá, inteligentní a vystudovala obor zubní laborantka v Rámalláhu na Západním břehu. Obě rodiny měly z našeho svazku radost, ale když jsme téměř vzápětí po svatbě odjeli z Gazy do Saúdské Arábie, kde jsem pracoval jako všeobecný lékař, už se jim to tolik nelíbilo. Změna prostředí trápila i Nadju. Přestože se v Saúdské Arábii narodily Bejsán a Dalál, Nadja se tamnímu životu nikdy nepřizpůsobila, nikdy nezapadla mezi ostatní. Naše zvyky se od těch saúdskoarabských lišily a Nadja chtěla zpátky domů i proto, že jí velmi scházel kontakt se širší rodinou. Nakonec jsme se vrátili v roce 1991.

Usadili jsme se v Gaze, a zatímco já jsem hodně cestoval — do Afriky za prací a do Belgie a Spojených států kvůli další lékařské průpravě —, Nadja zůstávala doma s dětmi. Naše rodina byla tradiční, neustále nás obklopovali bratři a jejich rodiny, má matka bydlela ve vedlejším domě a také Nadjini rodiče žili nedaleko. Protože jsem býval hodně pryč, já i Nadja jsme cítili potřebu udržovat blízké vztahy s příbuznými. Nadja si na mou častou nepřítomnost za celých našich společně prožitých dvaadvacet let nikdy nestěžovala. Nebýt její podpory, nemohl bych studovat na Harvardu, pracovat pro Světovou zdravotnickou organizaci v Kábulu ani se účastnit izraelského předatestačního programu v oboru gynekologie a porodnictví.

Připadalo mi neskutečné, že už tu s námi Nadja není. Díval jsem se na děti a říkal jsem si, co z nich vyroste, když ztratili milovanou maminku. Jak asi překonají takovou bolest?

V týdnech po Nadjině smrti převzala roli matky Bejsán, nejstarší z dětí. Když jsem ji toho dne viděl, jak vbíhá do moře, voda jí máčí džíny a její smích odnáší vítr, velmi se mi ulevilo. Bejsán byla výjimečná. Toho roku by dokončila studium ekonomie na Islámské univerzitě v Gaze. Vypadalo to, že zvládne všechno: pečovat o děti, starat se o domácnost, mít skvělý prospěch ve škole. Ale od té doby, co jí zemřela matka, si začínala uvědomovat, že zkoušky jsou to nejsnazší, že existuje jiná, tvrdší realita. Pro jednadvacetiletou dívku to znamenalo velkou zátěž.

Dalál, naši druhorozenou dceru, jsme pojmenovali po mé matce. Dalál studovala druhým rokem na stejné univerzitě jako Bejsán, ale na rozdíl od ní si zvolila obor architektonické inženýrství. Byla to tichá, pilná dívka, plachá jako většina mých dcer. Její architektonické výkresy mi připadaly vynikající — byly známkou preciznosti, kterou od sebe vždy vyžadovala.

Šazá navštěvovala poslední ročník střední školy a doufala, že se jí podaří napsat červnové písemky na výbornou, aby si mohla splnit sen a stát se inženýrkou. Tyhle tři dívky byly nejlepší kamarádky a v našem domě v Džabáliji se dělily o společnou ložnici. Dům jsem postavil spolu s bratry. Měl pět pater a má rodina bydlela ve třetím. Jeden z bratrů žil odděleně. Původně bydlel ve vlastním domě v táboře Džabálijá, a když jsme stavěli bytový dům, řekl, že chce žít blízko nás, ale ne přímo s námi. A tak jsme postavili ještě dům pro něj. (Můj nejmladší bratr Núr byl vtažen do blízkovýchodního konfliktu a už desítky let se pohřešuje.)

Majjár chodila do deváté a Ája do osmé třídy. Oběma byla vlastní příšerná nesmělost. Někdy se dokonce uchylovaly k tomu, že požádaly jednu ze starších sester, aby mluvily za ně. Ale byly to chytré holky. Majjár se nejvíc ze všech dětí podobala své matce a ve škole všechny převyšovala v matematice. Účastnila se školních soutěží v Gaze a obvykle vítězila. Ve výběru povolání se potatila: chtěla se stát lékařkou. Z mých šesti dcer byla nejtišší, přesto se nijak nerozpakovala hovořit o dopadu blízkovýchodního konfliktu na život Gazanů. „Až vyrostu a budu mít děti, chci, aby žily ve světě, kde rakety budou létat jenom do vesmíru,“ prohlásila jednou.

Ája se vždycky držela v blízkosti Majjár. Byla to velmi činorodá a krásná, usměvavá dívka, ve společnosti sester věčně rozesmátá. Toužila se stát novinářkou, a přestože působila plaše, šla si odhodlaně za svým. Když ze mě nevymámila, co chtěla — abych jí dovolil jít na návštěvu k sestřenici nebo koupit si nové šaty —, šla za matkou a řekla: „Náš táta je doktor, musíte nám to dopřát.“ Ája milovala jazyk a vynikala v arabské literatuře. V naší rodině byla tím, kdo měl básnický talent.

Rafá byla společenská, zvídavá, nespoutaná, veselá a oči jí zářily jako hvězdy. Toho roku chodila do čtvrté třídy.

Muhammad — třináctiletý mladík. Potřeboval otcovské vedení a já si dělal starosti, protože jsem trávil čtyři dny v týdnu mimo domov; pracoval jsem v Tel Avivu v Nemocnici Chaima Šeby. Muhammad chodil do sedmé třídy a v červnu ho čekaly závěrečné písemky. Jeho bratr Abdulláh, benjamínek rodiny, byl teprve prvňáček. Pozoroval jsem, jak běhá za sestrami přes duny a víří písek na pláži, a bylo mi tohohle polovičního sirotka strašně líto: bude si svou maminku vůbec pamatovat?

Toho dne se všechny děti nechaly vyfotit vedle svých jmen napsaných v písku. Do objektivu se usmály dokonce i Ája a Majjár. Když přišel příliv a jména spláchl, děti je napsaly znovu, o kus dál od břehu. Dováděly ve vodě, vznášely se na vlnách, potom si vlezly do loďky ležící na pláži nebo stavěly z písku pyramidy a pak se zase vrátily do moře — a fotoaparát cvakal a cvakal a dokumentoval jásání mých osmi potomků. Díval jsem se na ně a říkal jsem si: „Jen ať se baví, ať na chvíli uniknou svému žalu.“

Nechal jsem je jejich radovánkám a zajel do tábora Džabálijá pro kebab. Ráno byla u řezníka taková fronta, že jsem se rozhodl jet nejdřív na pláž a pro maso se vrátit později sám. Cestou jsem myslel na Nadju a na to, jak se náš život změnil od té doby, co zemřela. Nejprve jsem se domníval, že budu muset zastavit výzkum, na kterém jsem pracoval, protože ten vyžadoval, abych byl od pondělí do čtvrtka v Tel Avivu. Ale děti trvaly na tom, abych to nevzdával. „O všechno se postaráme, nedělej si starosti,“ ujišťovaly mě. Takhle je Nadja vychovala. To jejím příkladem se řídily. Nadja vedla domácnost, pečovala o děti i širší rodinu a zařizovala spoustu dalších věcí a já jsem mezitím odjížděl za studiem a za prací a snažil se, abychom všichni měli lepší život. Někdy jsem byl pryč i tři měsíce. A když jsem v letech 2003 a 2004 studoval obor veřejné zdraví na Harvardu, nebydlel jsem doma celý rok. Všechny děti mě sice přesvědčovaly, že musím v práci pokračovat, ale jak to zvládnou, když matku nemají a otec bude víc pryč než doma? Proto jsem byl moc rád, že souhlasily s přestěhováním do Toronta — tam budeme všichni pohromadě a já nebudu muset každý den překonávat hranici.

Nějaký čas zůstaneme v Kanadě a olivový háj na nás zatím počká doma. Je na něm něco věčného: na olivovnících, fíkovnících, meruňkách a místu kousek od pláže, kde se nebe potkává s mořem a pískem, kde vlny při nárazu do břehu ztrácejí bílou pěnovou čepici, kde příliv zaplavuje pláž a dětský smích stoupá k obloze nesený větrem…

Ze snění mě vytrhlo zvonění mobilu. Volala Bejsán, aby mě poškádlila: „Kde je ten táta? Čekáme na kebab a kručí nám v břiše. Chceme jíst!“ Řekl jsem jí, že jsem na cestě, ať se všichni vrátí do olivového háje a zapálí oheň v přenosném grilu.

Po mém příjezdu jsme si pochutnávali na kebabu, povídali jsme si a nakonec jsme se vrátili na pláž, kde jsme se procházeli, dokud nás západ slunce nevyhnal domů.

Děti vyrůstaly s vědomím, že žijeme uprostřed konfliktu, a to navzdory mé snaze, aby jejich vzpomínky na dětství nebyly tak bolestivé jako mé vlastní. Dobře si pamatuji, jak jsem uvítal možnost nasednout s nimi do letadla a odvézt je na čas pryč z Gazy, dřív než si nás najdou další potíže.

Dcery mě odmalička slýchaly mluvit o mírovém soužití. Tři z nich — Bejsán, Dalál a Šazá — se zúčastnily tábora „Tvořivost pro mír“ v Santa Fe v Novém Mexiku, který vedou izraelští a palestinští koordinátoři. Jedna z koordinátorek, Anael Harpazová, mi řekla, že v mladých lidech z našeho regionu vidí protilátku, která dokáže zmírnit šedesát let trvající rozhořčenost. Chtěl jsem, aby se mé dcery seznámily s izraelskými dívkami a strávily s nimi pár dní na neutrální půdě, protože jen tak mohly objevit vzájemné vazby, které snad pomohou zacelit rány obou stran. Vyřídit všechny formality spojené s vycestováním dcer do Spojených států byl heroický výkon, protože Gazané nesmějí opustit pásmo bez souhlasu Izraele. Jenže já si zoufale přál, aby mé děti o tuhle zkušenost nepřišly a viděly, že lidé dokážou žít pohromadě, že dokážou spolupracovat a najít cestu ke smíru. Bejsán jela nakonec na tábor dvakrát, její sestry jednou.

Bejsán byla z mých dětí jediná, kdo se setkal s Izraelci už před mírovým táborem. V roce 2005 se přidala ke skupince složené z pěti mladých žen z obou stran konfliktu a spolu s nimi podnikla výlet napříč Amerikou. Vedoucí skupiny Deborah Sugermanová je naložila do dodávky spolu s kameramanem, který natáčel jejich názory na mezinárodní návštěvu, jejímž účelem bylo podpořit dialog, vzájemně si porozumět, překonat překážky stojící mezi znepřátelenými kulturami a vybudovat most přes moře složitých problémů, kterými trpěly obě strany. Na cestě dlážděné odpuštěním, přátelstvím, žalem i nadějí neexistují jednoduché odpovědi. Z natočených rozhovorů a akcí měl být posléze sestaven dokumentární film Milý pane prezidente, protože dívky doufaly, že se sejdou s Georgem W. Bushem a požádají ho o podporu svých aktivit.

Pro mě to byl příklad toho, co si přeje většina rodin, většina mladých i většina vzdělaných lidí z našeho regionu: najít cestu z marasmu, abychom mohli žít bok po boku. Některé Bejsániny poznámky, které zazněly ve filmu, si pamatuji dodnes: „Každý problém lze řešit několika způsoby. Odpovídat na terorismus terorismem nebo na násilí násilím nevyřeší nic.“ Bejsán ovšem zároveň přiznávala, že je těžké zapomenout na to, co se tu stalo — na ponížení a útlak, na to, že jsme v Gaze v podstatě jako ve vězení, že jsou nám upírána základní lidská práva. Nezastírala, že nás stále bolí nespravedlnost páchaná na Palestincích. „Jestliže člověk odpustí, co se stalo, a bude se dívat do budoucnosti, vyřeší všechny problémy. Ale v tomto případě je těžké zapomenout na minulost.“ Hned zkraje dokumentu Bejsán říká: „Jeden o druhém přemýšlíme jako o nepříteli, žijeme na opačných stranách barikády a nikdy se nesetkáváme. Ale mně se zdá, že jsme všichni stejní. Všichni jsme lidé.“

Sám jsem byl rozkročen mezi Palestinci a Izraelci oddělenými od sebe čarou v písku, kam má paměť sahá. Už jako čtrnáctiletý jsem v létě pracoval na statku izraelské rodiny a zjistil jsem, že Izraelci jsou stejní lidé jako já. Když jsem se teď díval na děti na pláži, v duchu jsem znovu zažíval okamžiky, kdy jsem překročil písečnou hranici narýsovanou okolnostmi, politikou a všudypřítomnou nevraživostí obou národů. Zoufalá bída, v níž jsem žil v dětství, příležitosti, které jsem dostal zásluhou dobrých výsledků ve škole, šestidenní válka, jež změnila můj způsob uvažování — to je jen několik příkladů toho, co mě formovalo. Odmalička jsem dokázal vidět na všem špatném něco dobrého, a tak jsem se také vždycky stavěl k nemalým překážkám, které jsem musel překonat — jen tak se mi dařilo zdolávat jednu hranici za druhou. Jako bych z překonání jedné překážky pokaždé načerpal sílu k překonání překážky další.

Zůstali jsme u moře, dokud na písek nezačaly dopadat šestimetrové stíny našich postav. Potom jsme se vrátili do olivového hájku, sbalili jsme si věci, naložili jsme děti do mého auta i do aut mých bratrů a vyrazili jsme na krátkou cestu domů. Děti se smály, připomínaly si všechno, co se toho dne událo, dělaly grimasy a pošťuchovaly se, jak už to děti dělávají. Starší dohlížely na mladší a všechny dohromady byly na zadních sedadlech aut propletené jako klubko nití. Za jízdy jsem poslouchal jejich klábosení a říkal si: „Pomalu se to zlepšuje, děti to zvládnou. Spolu to dokážeme.“

Přesně o třicet čtyři dní později, šestnáctého ledna ve tři čtvrtě na pět, vlétla k dívkám do pokoje izraelská raketa a brzy po ní další. Pár vteřin — a moje milovaná Bejsán, moje líbezná, nesmělá Ája, moje chytrá, hloubavá Majjár a jejich sestřenice Núr byly mrtvé a Šazá a její sestřenice Ghajda byly vážně zraněné. Mého bratra Násira srazily k zemi střepiny, které ho udeřily do zad, ale přežil.

Následující události přenášela živě izraelská televize. Protože izraelská armáda zakázala vstup do Gazy novinářům a vůbec všem, kteří chtěli vědět, co se děje, dělal jsem každý den rozhovor se Šlomim Eldarem, zpravodajským moderátorem z izraelské televizní stanice Channel 10. Toho odpoledne jsme byli domluveni na dalším rozhovoru. Krátce po útoku jsem mu zavolal do televize — Šlomi moderoval zprávy v přímém přenosu a zvedl mi telefon v živém vysílání.

Záznam obletěl svět a objevil se na YouTube a v blogosféře. Nomika Zionová, Izraelka z města Sderot, kam dopadají rakety Kasám, řekla: „Palestinská bolest, kterou většina izraelské společnosti nechce vidět, dostala tvář a hlas. Neviditelné se zviditelnilo. Na okamžik nebyl na druhé straně jen nepřítel — obrovský temný démon, kterého je velmi snadné a pohodlné nenávidět. Byl tu konkrétní muž a konkrétní příběh, byla tu konkrétní nešťastná událost a nesmírná bolest.“

Tohle se stalo mně, mým dcerám a Gaze. Tohle je můj příběh.

DRUHÁ KAPITOLA

Dětství uprchlíka

Nemohu popisovat svou minulost, aniž bych nejdříve vylíčil, jaký dopad mají nedávné dějiny a zmučená politika Palestiny, Izraele a Blízkého východu na náš současný každodenní život. Doufám, že až se posléze začtete do pasáží o minulosti, budete myslet na to, jak neskutečně absurdní je systém, který neumožňuje lidem, aby se chovali lidsky.

Patřím k několika málo Palestincům, kteří mají povolení pracovat v Izraeli. Protože bydlím v Gaze, musím dvakrát týdně překročit hraniční přechod Erez. Do práce jezdím v neděli — je-li hranice uzavřená, jedu v pondělí — a domů se vracím ve čtvrtek. Když se mě lidé ptají, jaké to je, byl bych nejradši, kdyby mohli jet se mnou, aby si to vyzkoušeli na vlastní kůži. Erez se nachází v severní části Pásma Gazy, autem jsem tam z domova asi za deset minut. Jedná se o jediný přechod pro pěší, kterým smějí do Izraele vstoupit obyvatelé Gazy. (Na východě je přechod Karni, který — je-li otevřený — slouží pro přepravu nákladů, a na jihu leží Rafah, který by spojoval Gazu s Egyptem, kdyby nebyl obvykle uzavřený.)

Civilizovaný člověk jen těžko pochopí, co se tu děje — ponižování, strach, fyzické obtíže, útlak pramenící z vědomí, že vás mohou bezdůvodně zadržet a poslat zpátky, takže zmeškáte důležitou schůzku nebo vyděsíte rodinu, která si bude myslet, že vás zatkli, jak se to stalo tisícům před vámi. Přechod hranice nikdy nezevšední, vždycky je to nepříjemný zážitek, jehož nevypočitatelnost často děsí a vyčerpává. Já jsem tuhle anabázi podstupoval dvakrát týdně celá léta.

Ve čtvrtek se vracím domů na víkend a cestou z nemocnice se nejdřív zastavuji v nákupním centru asi pět kilometrů od hranice. Palestinci, kteří mají to štěstí, že je jim dovoleno cestovat z Izraele do Pásma Gazy a zpátky, se tady zásobují vším možným od brzdové kapaliny (pro vůz, který je tak starý, že potřebuje nové náhradní díly každých několik týdnů) přes potraviny, jichž je v Gaze vždycky nedostatek, po coca-colu, boty z umělého materiálu (kožené jsou na prodej jen zřídkakdy) a ploché televizory. My si tu připadáme jako děti v zábavním parku Disney World — nakoupíme a pak se vrátíme do země, která je izolovaná, kde je všechno zavřené, pozastavené nebo zakázané.

Na přechodu zamíříte se zavazadlem, kufříkem a pytli s nákupem k prvnímu kontrolnímu stanovišti a zařadíte se do fronty před budkou, kde předložíte cestovní pas a další doklady a podrobíte se prohlídce. Izraelští pohraničníci vám někdy prohledají všechny tašky a prošacují kapsy, jindy vám a vašemu zboží věnují pouze zběžný pohled. Nikdy nevíte, jak to bude probíhat tentokrát a jak dlouho se na hranici zdržíte, takže nelze předvídat, kdy dorazíte domů. Za první kontrolu nesmějí žádné dopravní prostředky, což znamená, že když vás pustí, musíte donést všechno, co máte s sebou, na další stanoviště: do naleštěné budovy z nerez oceli, která vypadá jako kombinace letištního terminálu a vězení. Izraelci ji postavili v roce 2004, aby měli kde lustrovat ty, které považují za teroristy. Cesta vede mírně do kopce, což dá zabrat každému, kdo nese něco těžkého. Tato budova, která stála se všemi rentgeny, monitorovacím zařízením, speciálními dopravními pásy a videokamerami miliardu dolarů, má kapacitu pro odbavení dvaceti až pětadvaceti tisíc lidí denně: tisíců dělníků, kteří kdysi mířili za prací do Izraele, tuctů novinářů, kteří přicházeli psát o poměrech v Gaze, či humanitárních pracovníků z mnoha organizací. Protože nyní nesmí přes hranici téměř nikdo, budova byla v den, který popisuji, prakticky prázdná, nepočítám-li zamračený personál, dvě osoby evakuované z Gazy ze zdravotních důvodů a jedinou dvojici znuděně vyhlížejících humanitárních pracovníků. Jako by tenhle obří projekt vystavěli jen proto, aby byla práce pro izraelské stráže na jedné a pro loajální stoupence Hamásu na druhé straně.

Součástí téže budovy je také zbrusu nová klinika pro ambulantní pacienty, která má být záchytným centrem pro akutní případy přicházející z Gazy — jenže i ta zeje prázdnotou, přestože jde o špičkové pracoviště s kapacitou pro ošetření třiceti pacientů za hodinu, vybavené jednotkou intenzivní péče a sanitkami, které mohou zajistit převoz do té či oné izraelské nemocnice pod dozorem záchranářů. Za stávající situace připomíná toto místo pomník neústupnosti, který lidem nedovolí, aby se mezi sebou domluvili. (Tuhle kliniku nakonec otevřou s velkou slávou jen dva dny poté, co zemřou mé dcery. Jenže všem bude jasné, že Palestinci se tu pomoci nedočkají, protože nedostanou povolení přejít hranici. A tak kliniku krátce po otevření zase zavřou.)

Uvnitř terminálu vás navedou k příslušné přepážce — ženy na jednu stranu, muži na druhou, cizinci sem, domácí tam. Další otázky. A potom, pokud vás nevrátí, což se mnohým přihodí, vám orazítkují doklady a vy vyrazíte do spletitých chodeb, které bude obtížně zdolávat kdokoli, kdo je obtěžkaný množstvím balíčků, a které v každém rozumném člověku vyvolají obavy z toho, co přijde dál — obavy obvykle oprávněné. Pokud jste ochotní zaplatit (cena se co chvíli mění), mrzutí nosiči vám zavazadla kus poponesou, ale jakmile z terminálu vyjdete, musíte se o své věci postarat sami — ačkoli nikdo neví proč — a odnést je kilometr a půl po prašné kamenité cestě vedoucí na druhou stranu hranice. Ze stejně nevysvětlitelných důvodů se dvě stě metrů před cílovou čárou objeví další nosiči a zavazadel vás zbaví. Zaplatíte jim kolem deseti šekelů za kus (dva dolary šedesát) a jste v Gaze.

Potom pod popuzeným pohledem strážců z Hamásu s námahou vyzvednete zavazadla na rozviklaný stůl u silnice a připravíte se na další výslech. Kontrolují vaše doklady. Otevřou vám kufr, prohrabují se ve vašich věcech a pak je napěchují zpátky. Poté pohodí bradou a vy můžete jít. Pořád třímáte tašky, a pokud s sebou máte děti, musíte je držet za ruku, aby nevběhly pod kola aut uhánějících k přechodu.

Poselství z Erezu je jasné: nebydlete v Gaze, nejezděte do Gazy — na téhle hranici, která vyvolává nejvíc emocí a sporů na světě, vám nikdo nepomůže ani na jedné, ani na druhé straně.

Ale úděl obyvatel žijících v obklíčení na ohrazeném území doopravdy pochopíte teprve při zpáteční cestě do Izraele, při níž musíte projít přesně šestadvaceti kontrolami u různých bran a v uzavřených místnostech s vrčícími rentgeny a kamerami. Mezi pokyny pronesené neosobním či nepřátelským, ale jen málokdy zdrženlivým tónem patří například výzva „roztáhněte nohy, stoupněte si na vyznačené místo a ruce zvedněte nad hlavu“. Většinu lidí, kteří přecházejí hranici od té doby, co v roce 2006 začala blokáda, představují pacienti se zvláštním povolením pro vycestování do Izraele za účelem lékařského vyšetření. Tito lidé často nesou malé děti, které nemohli nechat doma, přemáhají chorobu, belhají se o holi nebo je někdo tlačí na vozíku. Jinými slovy jsou nemocní. Přesto čekají celé hodiny před kontrolními stanovišti — bez zjevného důvodu, bez jakéhokoli vysvětlení.

Pouť začíná na gazské straně, kde vás nasupení policisté z Hamásu nechají, abyste se smažili na slunci, a zatím vyřizují vaše doklady. Pokud složíte jakousi zkoušku, které vás vystavili, aniž vám o tom řekli, pokynou směrem k bráně do země nikoho. Nejdřív překonáte otevřené prostranství, potom pokračujete betonovým koridorem a nakonec vstoupíte do ocelové budovy. Řídíte se červenými a zelenými světly, která vám říkají, kdy se máte zastavit a kdy jít. Poté procházíte řadou uzavřených kójí vedeni dalšími pokyny. Z amplionů poštěkávají odlidštěné hlasy. Zdá se, že celé proceduře se zatím nikomu — ani Palestinci, ani Izraelci, ani cizinci — nepodařilo porozumět, a tak se všichni pokoušíme interpretovat symboly a reagovat na požadavky, přičemž doufáme, že se co možná nejrychleji dostaneme na druhou stranu. Tentokrát se mnou cestují staré ženy, které nesou příbuzným hospitalizovaným v Izraeli placky pita a polévku. Předpokládám, že se s těmi igelitkami a nádobami vláčejí, aby jejich blízcí nehladověli, jak se to stává pacientům, kteří čekají na lékařský zákrok daleko od domova. Jdou s námi i malé děti a některé z nich jsou očividně nemocné, ale i ony musejí nekonečně dlouho čekat na bliknutí zeleného světla nebo na strážcovo zamumlání „lakh“, což znamená „běž“.

Na protější straně terminálu se dnes rozhodnou podrobit můj kufr zvláštní prohlídce. Během tohoto přechodu už ho otevřeli a zrentgenovali nejméně dvakrát. S léty pěstěnou trpělivostí znovu otevřu kufr napěchovaný dětskými knihami pro malé Palestince, kteří jsou mými pacienty v nemocnici, kde pracuji. Stráž postupně prozkoumá všech dvě stě svazků. Ze stránek vyskakují žirafy a opice na pérkách. Strážný se zatváří překvapeně, ale neusměje se. Klučina, který stojí v řadě za mnou a drží se matky za ruku, natahuje krk, aby dobře viděl, a když se mu před očima začnou míhat obrázky a z knih se zvednou zvířata, roztáhne ústa od ucha k uchu.

Pohraniční ostraha tu a tam vynaloží značné úsilí na to, aby lidem vysvětlila, že účelem prováděných opatření není žádná šikana, že jde o zajištění bezpečnosti všech zúčastněných. Těžko tomuto tvrzení uvěřit, jestliže vidíte, jak hodiny odměřují čas a strážce prohledává dvě stě dětských knih stránku po stránce a hučí cosi o tom, že skener není toho dne k dispozici.

Když jsem v polovině devadesátých let začal přecházet hranici pravidelně každý týden, všichni vojáci se chovali zpupně a neurvale, ale časem si díky mé trpělivosti zvykli na to, že existuji. Nyní mě občas požádají o recept na antikoncepci pro svou přítelkyni nebo o lékařskou radu pro sebe. Nedávno mě na přechodu zadržela pracovnice bezpečnostní služby. Nebylo to ovšem proto, že by se jí nelíbily mé doklady — chtěla mi položit velmi osobní otázku. Příští sobotu se měla vdávat, jenže očekávala, že dva dny před svatbou začne menstruovat. Zajímalo ji, jestli nevím o něčem, co by začátek menstruace oddálilo. Věděl jsem a ochotně jsem jí věnoval několik minut, abych jí pomohl tento problém vyřešit.

Z Gazy do Jeruzaléma to kdysi trvalo hodinu autem po vyasfaltované pěšině. Dnes vám tahle cesta, máte-li štěstí, zabere půl dne — v případě, že vlastníte výstupní povolení, hranici náhle neuzavřou, autobus přijede načas, nedojde k dopravní zácpě a ostraha vás neučí trpělivosti. Přechod Erez je pro Palestince skutečnou lekcí tolerance a kompromisu, přičemž obojího bývá v Gaze i Izraeli nedostatek.

Cestou od hranice si všímám mnoha symbolů minulosti, které zdánlivě nelze získat zpět. V polích na jihu sousedního Izraele stojí staré opuštěné kamenné chýše a stodoly někdejších palestinských zemědělských usedlostí, jako by v upomínku na dobu, která je dávno pryč — místo oken zející díry zarůstající plevelem, uvnitř prázdná, vyhaslá ohniště. To jsou neživé pozůstatky staré Palestiny, živé se derou ze země v podobě opuncií. Tyhle kaktusy sloužily po tisíce let jako živé ploty ohraničující palestinskou půdu. Pichlavě vyhlížející rostlina skrývá sladké plody, gumovité listy jsou krásné svou výjimečností — jejich výčnělky vypadají jako ostnaté prsty u nohou. Tuhle zemi už šedesát let rozrývají buldozery. Pozemky mění vlastníky a vznikají tu nové projekty, jako by šlo o to, vymazat všechny stopy po Palestincích, kteří tady žili, pracovali a prosperovali. Ale opuncie se nedají, zůstávají na místě jako nepřemožitelná stráž, která tiše vysílá zprávu: „Byly jsme tady i tam, dole u řeky a nahoře u lesa i na tomhle poli. Byly jsme na téhle půdě.“

„Sabra“, arabský název tohoto kaktusu, shodou okolností znamená „trpělivost a houževnatost“. A stejně jako kořeny nezlomné opuncie, které odolávají deportační lopatě, nehodlají ustoupit ani lidé z Gazy. Postavili si hlavu a pokoušejí se přežít.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebudu nenávidět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.