.

Copyright © Peter Zuckerman a Amanda Padoan, 2012

Translation © Jakub Futera, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-666-1

ISBN mobi 978-80-7462-671-5

..

Přehled osob

V roce 2008 se o zdolání K2 pokoušelo více než sedmdesát lidí. Níže je uveden seznam horolezců, koordinátorů expedic, záchranářů, pomocného personálu a odborníků na počasí, kteří v průběhu katastrofy, kterou popisuje tato kniha, sehráli důležité role.

Amír Masúd

pákistánský pilot z letky Fearless Five

Alberto Zerain

nezávislý baskický horolezec

Cas van de Gevel

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Cecilie Skogová

Norwegian K2 Expedition, Norsko

Court Haegens

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Čiring Dordže Šerpa

American K2 International Expedition, USA

Dren Mandić *

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Džehan Bajg *

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Džumik Bhote *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Eric Meyer

American K2 International Expedition, USA

Fredrik Sträng

American K2 International Expedition, USA

Gerard (Ger) McDonnell *

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Go Mi-sun (slečna Go)

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Hoselito Bite

nezávislý horolezec, Srbsko

Hugues d´Aubarède *

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Hwang Dong-jin *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Chris Klinke

American K2 International Expedition, USA

Iso Planić

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Jelle Staleman

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Karím Meherbán *

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Kim Jae-su (Pan Kim)

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Kim Ho-kjung *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Lars Flato Nessa

Norwegian K2 Expedition, Norsko

Marco Confortola

Italian K2 Expedition, Itálie

Maarten van Eck

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Mohamed Husajn

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Nadír Alí Šáh

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Nick Rice

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Park Jong-ho *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Pasang Lama

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Pemba Gjalje Šerpa

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Predrag (Pedja) Zagorac

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Roeland van Oss

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Rolf Bae *

Norwegian K2 Expedition, Norsko

Sulajmán Al Fajsal

pákistánský pilot z Letky Fearless Five

Šahín Bajg

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Tsering Lama

K2 Abruzzi (Čiring Bhote) Spur Flying Jump, Jižní Korea

„Velký“ Pasang Bhote *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Wilco van Rooijen

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Yan Giezendanner

nezávislá expedice pod francouzským vedením

* = horolezci, kteří zemřeli na K2 v srpnu 2008

Úvodní slovo Petera Zuckermana

Mnoho z horolezeckých eposů vypráví příběhy o vítězných zápasech se smrtí, odehrávajících se nahoře na fixních lanech. Ale jak se tam ta lana vlastně dostala? A kdo pomáhal bojující hrdiny zachránit? Když závisí celý váš život na jediném uzlu, je dobré vědět, kdo ten uzel uvázal.

O některých příbězích se nikdy nedozvíme. Žurnalisté západního světa jen zřídka ovládají nářečí, jako jsou ajak bhote, baltí, burušaskí, šar khumbu, rolwalingská šerpština či wachánština. Reportéři málokdy vystopují domorodé horolezce tak, že vytočí telefonní číslo nebo napíšou e-mail, spisovatelé, tlačení uzávěrkou, zase nemívají čas na trek do odlehlých vesnic. Z toho důvodu považujeme svědectví vysokohorských pomocníků za velmi vzácná a cenná. Přeživší ze zóny smrti mívají zamlžené vzpomínky a v turbulentním mediálním světě – obzvláště pokud jde o jejich přesnost – často sehrají roli také rodiny, fanoušci, přátelé i novináři, kteří nutně potřebují k daným okamžikům říct své. Prožitá traumata a nedostatek kyslíku nahrávají zmatkům. A stejně jako je tomu třeba ve válce, dva očití svědci, kteří v kritické situaci stáli vedle sebe, mohou někdy na danou událost nahlížet úplně odlišně.

I přes všechny tyto okolnosti jsme se s Amandou pokusili přijít pravdě na kloub a vypovědět ji co nejvěrohodněji. Bádali jsme dva roky. Sedmkrát jsme odletěli do Nepálu a podnikli treky do oblastí, kam lidé ze západního světa zavítají jen zřídka a novináři nikdy. Třikrát jsme navštívili Pákistán, kde se nám podařilo získat bezprecedentní přístup k vojenským a vládním úředníkům, z velké části díky Nazíru Sabírovi, prezidentovi Pákistánského horolezeckého svazu. Ve finále jsme vyzpovídali více než dvě stovky lidí a strávili nespočet hodin u kuchyňských stolů ve Francii, Nizozemsku, Irsku, Itálii, Norsku, Srbsku, Španělsku, Švýcarsku a ve Spojených státech. Prohlédli jsme více než tisícovku fotografií a videí. I proto tato kniha vypráví pravdivý příběh. Prosím, projděte si poznámky na konci knihy, kde naleznete další informace, které objasňují naše výzkumné metody a zdroje.

Spouštěčem k napsání této knihy byla smrt Amandina přítele Karíma Meherbána. A protože se Amanda právě starala o novorozené miminko, a nemohla proto vést veškerá pátrání sama, přizvala mne coby spoluautora. Amanda je moje sestřenice a spolu píšeme už od mých dvanácti let. Než jsme se pustili do knihy Pohřbeni v oblacích, zastával jsem pohodlnou práci reportéra v jednom deníku. Nikdy jsem si nemusel navlékat mačky. Ale jakmile jsem se dozvěděl o této tragédii, neměl jsem jinou volbu než dát výpověď, sebrat notebook a zamířit do Himálaje. Postavy příběhu se mi jevily natolik inspirující a významné a celý souběh událostí tak přesvědčivý, že nebylo možné odolat.

Portland, Oregon

listopad 2011

Karákóram, Himálaj a Hindúkuš: K2 byla spolu s okolními štíty vyzdvižena přímo z moře poté, co se Indická kontinentální deska zasunula pod Euroasijskou. Karákóram stále roste a je nejmladším světovým pohořím. Panuje zde daleko drsnější podnebí než v Himálaji.

Prolog

Zóna smrti

Bottleneck na K2, Pákistán

Zóna smrti: kolem 8200 metrů nad mořem

Šerpského horolezce jménem Čiring Dordže dělil od smrti jen cepín, na kterém visel z ledové stěny. Bleskově se teď zhoupl doleva, protože se nad ním utrhl obrovský balvan ledu a mířil přímo na něho.

Kus ledu o velikosti ledničky.

Sedák ho chytil, balvan se odrazil a řítil se dolů. Rozlomil se vedví, svezl se po Čiringově rameni a zmizel.

Brrrruuf. Narazil do něčeho pod ním a roztříštil se na kousky.

Celá hora se otřásla tím úderem. Vzhůru vystřelil sloupec prachového sněhu.

Bylo kolem půlnoci 1. srpna 2008 a Čiring tušil jenom mlhavě, kde se právě nachází: někde poblíž, nebo dokonce přímo uprostřed Bottlenecku na K2, nejnebezpečnějšího úseku na nejnebezpečnější hoře světa. Přibližně v letové hladině Boeingu 737 se Bottleneck rozpínal dolů, do temnoty pod ním. Ve světle hvězd se tento koridor jevil bezedný a propast pod ním vysávala chomáče plazivé mlhy. Přímo nad ním se tyčil okraj převislé ledové stěny jako vrchol lámající se vlny.

Nedostatek kyslíku měnil Čiringův mozek v houbu. Hlad a vyčerpání mu ničily tělo. Když otevřel ústa, mrznul mu jazyk, když zalapal po dechu, vzduch bez jakékoli vlhkosti mu rozdíral krk a šlehal ho do očí.

Čiring si připadal jako robot: prochladlý a příliš unavený na to, aby přemýšlel, co všechno musel obětovat, aby se dostal na K2. Šerpského horolezce, který stál desetkrát na vrcholu Mt. Everestu, fascinovala tato hora už po desetiletí. Vrchol K2, daleko nedostupnější a obtížnější než Mt. Everest, představuje jednu z nejprestižnějších met ve vysokohorském horolezectví. Čiring na něj vyrazil i přes slzy své ženy. I přes to, že ho výstup stál víc, než si jeho otec dokázal vydělat za čtyřicet let. A přes to, že ho jeho buddhistický láma varoval, že bohové K2 nikdy takový výstup nemohou tolerovat.

Čiring stanul na vrcholu K2 předchozí večer, a to bez použití umělého kyslíku, čímž si zajistil místo v alpinistické síni slávy mezi elitními a nejúspěšnějšími horolezci. Jenže sestup neprobíhal tak, jak si plánoval. Snil o úspěchu, o hrdinském přijetí, dokonce o slávě. Ale na ničem z toho právě teď nezáleželo. Čiring měl ženu, dvě dcery, prosperující firmu a houf příbuzných, kteří na něm byli závislí. Vše, po čem teď toužil, bylo dostat se domů. Živý.

Za normálních okolností bývá sestup bezpečnější. Horolezci se obyčejně vracejí v brzkých odpoledních hodinách, za teplejšího počasí a denního světla. Slaňují, žabími skoky sjíždějí po ledu, přivázáni na fixní lana, kterými kontrolují svou rychlost. V lavinózních oblastech kolem Bottlenecku se snaží sestupovat co nejrychleji, čímž minimalizují čas strávený v místech, kde mohou být snadno pohřbeni. Dostat se dolů rychle bylo to, co Čiring plánoval a o co teď v jeho životě šlo.

Kolem panovala černočerná, bezměsíčná noc. Fixní lana zmizela, rozervaná padajícím ledem. Obrátit se zpátky nešlo. Bez lana mohl Čiring zastavit pád jedině cepínem. A hrálo se o víc než o jeden život: přímo na sedáku měl totiž přivázaného dalšího horolezce.

Muž visící pod ním se jmenoval Pasang Lama. Tři hodiny předtím obětoval Pasang svůj cepín horolezcům, kteří se nacházeli ve větším nebezpečí. Myslel si, že se bez něho obejde. Stejně jako Čiring měl v úmyslu slanit dolů po fixních lanech.

Když fixní lana, zabezpečující průchod Bottleneckem, zmizela, došlo Pasangovi, že zemře. V bezvýchodné pozici se nemohl bez cizí pomoci pohybovat ani nahoru, ani dolů. Proč by se ho někdo pokoušel zachraňovat? Každý horolezec, který by se k němu navázal, by se zcela určitě zřítil dolů i s ním. Zastavit pád horolezce Bottleneckem jen pomocí cepínu je i tak téměř nemožné. Zastavit váhu dvou těl je dvakrát obtížnější, dvakrát riskantnější. Záchrana znamená sebevraždu, pomyslel si Pasang. Horolezec se má postarat sám o sebe. Kdokoli pragmaticky uvažující by ho tu nechal zemřít.

Jeden Šerpa to už, dle očekávání, udělal. A Pasang předpokládal, že se Čiring zachová úplně stejně. Čiring a Pasang lezli v rozdílných týmech. Čiring neměl žádnou povinnost mu pomáhat. Ale teď visel Pasang dva a půl metru pod ním, připevněný k Čiringově sedáku pomocí smyce.

Když se oba muži jen těsně vyhnuli padajícímu ledu, sklopili opět hlavy a beze slova dál zápolili s bohyní hory. Ta o sobě dala vědět jen o pár vteřin později. Ten zvuk zněl skoro elektronicky – jako když trháte za gumový náramek přes kytarový zkreslovač. Zoing! Neustával, naopak sílil, prodlužoval se, zrychloval, přecházel do vyšší tóniny, zleva, zprava. Oba horolezci věděli, co to znamená. Led okolo nich se začal telit. S každým hlasitým zoing! se ledovou stěnou rozbíhaly trhliny a hrozily shodit dolů celé panely ledu.

Pokud by takový blok ledu včas zahlédli, měli by šanci zhoupnout se ke straně a vyhnout se. A i kdyby se to nepodařilo, měli stále naději, že se přes zásah ve stěně udrží. Dřív nebo později se ale utrhne blok velikosti autobusu. A až se to stane, nebude možné dělat už vůbec nic, jen se modlit. Čiring a Pasang se museli dostat dolů dřív, než je padající led rozdrtí.

Čak. Čiring zasekl cepín do ledu. Šink. Kopl a zabodl přední hroty maček do stěny. Takto sestupoval několik metrů – čak, šink, šink, čak, šink, šink – a snažil se natlačit co nejvíc na svah, aby se muž pod ním mohl pohybovat ve stejném rytmu.

Pasang boxoval pěstí do tvrdého ledu a pokoušel se vytvarovat úderem jakýkoli výstupek, za který by se mohl zachytit. Ale dařily se mu jen mělké a kluzké prohlubně, které neměly šanci udržet jeho váhu. Pokaždé když napnul nohu dolů, pověsil se plnou vahou na smyci, která ho spojovala s Čiringem. Šink. Pasang zarazil hroty maček a uvolnil tak váhu ze smyce.

Váha na laně hrozila utrhnout Čiringa ze stěny, ale zvládal držet se, přičemž opatrně manévrovali přes boule, trhliny, prohlubně a ledové hroudy. Chvílemi se pohybovali s Pasangem vedle sebe a drželi se za ruce, aby mohli lépe koordinovat svůj pohyb. Jindy zase Pasang sestupoval první, Čiring se napevno zabořil cepínem do stěny a kontroloval smyci mezi nimi.

Kameny a úlomky ledu na ně pršely, zvonily jim o helmy, ale blížili se dolů a začali doufat, že přežijí. Panovala bezvětrná noc, –20 °C, na poměry K2 skoro teplo. Světla vrcholového tábora problikávala pod nimi. Čiring ani Pasang vůbec nečekali to, co přišlo.

Kus ledu trefil Pasanga přímo do hlavy. Odpálil ho od stěny a rozhoupal jej jako piñatu.

Váha Pasangova těla utrhla Čiringa ze svahu.

Oba muži se řítili dolů.

Čiring popadl svůj cepín oběma rukama a zarazil jej do svahu. Ale hrot se ne a ne chytit. S hladkostí chirurgického skalpelu se prořezával sněhem.

Nabírali rychlost. Čiring se snažil hrudí tlačit na hlavu cepínu a zarážel jej do sněhu. Nic. Čiring padal stále rychleji, dalších pět metrů, pak deset.

Pasang boxoval do svahu a snažil se zachytit, ale jeho prsty klouzaly po ledu jako nože bruslí.

Oba se řítili dál a dál do temnoty.

Výkřiky, byť ztlumené sněhem, musely pronikat trychtýřem Bottlenecku až do jihovýchodní stěny, ale ti, kteří tam přežili, neslyšeli nic. Hluk padajících těl vůbec nevnímali. Všichni byli ztraceni, zmateni a v halucinacích, často zbloudilí ze správné trasy. Jen někteří se uklidnili natolik, aby si dokázali vybrat ze dvou ponurých možností: slézt bez jištění a potmě dolů Bottleneckem, nebo bivakovat v zóně smrti.

Gerard McDonnell, který se jen několik hodin předtím stal prvním Irem na vrcholu K2, si vysekal ve svahu mělkou římsu, na kterou se posadil, a další, menší, do které si schoulil nohy. Trpělivostí sice nemohl zabránit lavině, ale přinejmenším mu to poskytlo bidélko, na kterém mohl přečkat noc.

Další horolezec, Ital jménem Marco Confortola, se poskládal hned vedle něho. Aby se udrželi vzhůru, nutili se do zpěvu. Ochraptělými hlasy si oba pobrukovali cokoli, na co si právě vzpomněli, jen aby nezemřeli ve spánku.

Chvíli předtím poslal z vrcholu francouzský horolezec slib své přítelkyni: „Už tě nikdy neopustím,“ volal Hugues d’Aubarède satelitním telefonem. „Už je po všem. Příští rok touhle dobou se budeme válet na pláži.“ Tu noc se zabil pádem při sestupu Bottleneckem. Jeho pákistánský vysokohorský nosič Karím Meherbán sešel z cesty, dorazil až na horní hranu ledovce, který se tyčí nad Bottleneckem, kde se zhroutil a čekal, až umrzne.

O kus níž ztratila norská novomanželka svého čerstvého chotě pod tunami ledu. Výstup si dopřáli jako líbánky. Teď se snažila probojovat dolů do bezpečí bez něho.

Leckterý z oněch horolezců se považoval za jednoho z nejlepších na světě. Dorazili sem z Francie, Itálie, Irska, Jižní Koreje, Nepálu, Nizozemska, Norska, Pákistánu, Srbska, Španělska, Švédska a z USA. Někteří riskovali úplně všechno, jen aby se mohli poměřit s K2. A jejich výstup se proměnil v úplnou katastrofu. Konečný účet dosáhl smutného čísla: během sedmadvaceti hodin nejtragičtějšího dne v historii K2 zahynulo jedenáct horolezců.

Co se stalo? Proč pokračovali lezci nahoru, i když věděli, že se zpátky dolů nikdy nemůžou dostat před setměním? Jak se jim podařilo nakupit tolik základních chyb jako třeba nevzít si dostatečnou zásobu lan?

Celý příběh se okamžitě stal mezinárodní mediální senzací na titulních stranách New York Times, National Geographic Adventure, Outside a tisícovek dalších publikací. Neustále rezonoval na internetových blozích a vzbuzoval spekulace, inspiroval dokumenty, diskusní i vzpomínkové pořady a rekonstrukce.

Někteří považovali výstup za demonstraci pošetilosti, za životy zmařené v důsledku machismu a šílenství. V účastnících tragédie spatřovali vyhledávače adrenalinu, kteří se až příliš snažili upozornit na sebe kvůli sponzoringu velkých společností, blázny deroucí se nahoru v záchvatu úprku před společností, ignoranty ze západního světa, kteří zneužívají chudé Nepálce a Pákistánce v honbě za slávou, v médiích pak hyeny servírující smrt ve snaze prodat co největší náklad a ve čtenářích bandu čumilů, kteří se dobře baví.

„Chceš riskovat život?“ ptal se jeden z diskutujících v reakci na článek v New York Times. „Tak ho riskuj alespoň při službě své zemi, rodině nebo nejbližšímu okolí. Lézt na K2 nebo Mt. Everest je sobectví, které vůbec nikomu neprospěje.“

„Jděte do háje s hrdinstvím,“ prohlašoval další, „tyhle egomaniaky by vůbec neměli pouštět do hor.“

Jiní lidé viděli odvahu: objevitele, kteří se postavili nepříznivým přírodním podmínkám, ztracené duše, které přijaly výzvu, aby našly kus smyslu v dnešním prázdném světě.

„Lezení může každému z nás rozšířit pohled na potenciál lidských možností,“ napsal médiím Phil Powers, prezident Amerického horolezeckého svazu.

Další dopis citoval Theodora Roosevelta: „Je mnohem lepší odvážit se konat velké věci, vybojovat slavná vítězství, byť zjizvená neúspěchy, než se zařadit mezi ty nebohé duše, které nezažijí ani štěstí, ani utrpení, neboť žijí v šedém přítmí bez vítězství či porážek.“

Jiní kladli základní otázky: Co mají muži i ženy z toho, že umírají na vrcholech hor? A proč cítí někteří lidé takové nutkání podstupovat toto riziko?

Ještě než byli uvězněni na vrcholu hory, před smrtí a pohřby, před záchrannými operacemi a šťastnými setkáními, před pěstními souboji i nově navázanými přátelstvími, před obviňováními i smířeními – všechno vypadalo tak dokonale. Výbava zkontrolována, pak ještě jednou, výstupové trasy naplánovány, počasí příznivé, týmy fungující. Chvíle, pro kterou obětovali tolik tréninku i peněz – vrcholový útok –, konečně přišla. Chystali se dobýt K2, stanout na vrcholu nejzákeřnější hory na Zemi, objímat se po dosaženém triumfu, rozvinovat vlajky a volat svým milým.

I Čiring a Pasang si museli pomyslet, když se řítili do temnoty: jak se tohle vlastně stalo?

.

ČÁST I

AMBICE

1

Vrcholová horečka

Údolí Rolwaling, Nepál

3650 metrů nad mořem

Jeho chůze připomínala spíš poklus. Neřídil auto – řítil se napříč dopravou kosmickou rychlostí na své černé motorce Honda Hero. Ve všech sedmi jazycích, které plynule ovládal, mluvil Čiring Dordže Šerpa tak rychle, že každá věta se zdála být jediným dlouhým slovem, odděleným od ostatních jen nádechy. Všechno na něm bylo zrychlené: rychle jedl, myslel, lezl, modlil se. Nad svou rychlostí neměl kontrolu. Měl ji vetknutou přímo ve své DNA.

Jeho křestní jméno znamenalo „dlouhý život“, ale více ho charakterizovala jeho anglická výslovnost: čiring neboli jásající. Radostná rozhodnost z něho přímo čišela, nemohli jste si ho prostě nevšimnout. Klienti oceňovali jeho schopnost povzbudit: „Jasně že to dokážeš, šlápneme na to, dej sem ten tvůj bágl.“ Bylo to velmi nakažlivé. Jak byste taky mohli jen tak sedět v táboře, když se do něho každých pár minut vřítil, chvíli pobíhal, mával rukama, cosi prohlásil, dřepnul si, ale za moment už zase hopsal pryč. To, že tenhle čtyřiatřicetiletý chlapík na pérkách nikdy nepil kafe, mělo svůj důvod: byl to totiž chodící kofein.

„Čiring byl vždycky blázen,“ vyprávěl o něm jeho otec Ngawang Thundu Šerpa. „Už jako dítě byl nezbeda a takový zůstal i v dospělosti.“

„Spoléhali jsme se na jeho příjmy z horolezení,“ vysvětloval Čiringův mladší bratr, také jménem Ngawang Šerpa. „Bez jeho peněz bychom se nikdy nedostali tam, kde jsme. Jenže Čiring měl moc vysoké ambice. Pořád jsem mu opakoval: ‚Zpomal trochu!‘“ Rodina si stěžovala, že jeho způsob práce uráží bohy a stojí v rozporu s tradičním životem vesnice. Nikdo z příbuzných ale neřekl nahlas, co si všichni mysleli v duchu: že Čiringa jeho práce může zabít.

Vrchol K2 se nacházel daleko od místa, kde Čiring začínal. Než začal zlézat hory, žil v Bedingu, odlehlé nepálské vesnici, vklíněné mezi Nepál a Tibet jako „hlíza jamu mezi dvěma valouny“. Nepál leží na rozhraní dvou kontinentálních desek. Tento region v jihovýchodní Asii býval rovinatý a nacházel se pod hladinou prehistorického moře, zvaného Tethys. Posledních pětašedesát milionů let se ale Indická kontinentální deska zasouvá pod Tibetskou náhorní plošinu (dvakrát rychleji, než roste lidský nehet) a zvedá tak to, co bylo kdysi mořským dnem, do dnešní podoby nejvyššího pohoří na světě. Celá třetina Himálaje leží na nepálském území, a to včetně jižního úbočí Mt. Everestu.

Čiring popisuje svou rodnou vesnici jako „nic než kámen a led“. S nadmořskou výškou kolem 3600 metrů se Beding jen zřídka objevuje v mapách, a když už se tak stane, většinou je zakreslen na různých místech a pod různými jmény, což není u odlehlých nepálských vesnic nic neobvyklého. Beding leží asi 45 kilometrů západně od Mt. Everestu v údolí známém jako Rolwaling. Abyste se tam dostali, musíte se vydat na pochod nejprve po stezce pro džípy, končící prudkým srázem, poté vystoupat serpentinami, přebrodit několik řek a dosyta se pohoupat na lanových mostech. Po šesti dnech úmorného cestování s nákladem vlastních zásob i přístřeší na zádech narazí cestovatelé na čorten, svatyni s namalovanýma modrýma očima s červeným obrysem. Oči upřeně hledí dolů na vesnici a místnímu obyvatelstvu tak symbolizují Buddhův dohled, který je chrání před strašidelnými ďábelskými duchy.

Celá vesnice je obklopena zaledněnými vrcholky a vystavěna je z kamení, dřeva, bahna a malty ze zvířecích výkalů. Děti na sobě neustále nosí nikdy nemizející vrstvu šedého prachu. Ve vzduchu se vznáší odér rozdrcené trávy, z ohnišť stoupají provazce modrého kouře a oblaka se zdají být tak nízko, že máte chuť vyskočit a praštit si do nich. Kozy, ovce, krávy a kříženci jaků, zvaní dzo, se pasou na příkrých terasovitých políčkách, připomínajících gigantická schodiště. Pod tím vším tryská do vzduchu řeka Rolwaling duhovými chomáči vodní tříště.

Obyvateli Bedingu a dalších vesnic v údolí Rolwaling jsou Šerpové. Ačkoli je výraz šerpa (s malým š) běžně používán jako označení pracovní náplně, Šerpové (s velkým Š) jsou zároveň národem stejně jako Řekové, Havajci nebo Baskové. Nic na tom nemění fakt, že se jedná o malé etnikum: 150 000 Šerpů žijících v Nepálu tvoří jen o něco více než půl procenta z celkové populace země.

Čiringova vesnice bývá často popisována ve světle toho, co v ní nenaleznete: antibiotika, elektřinu, strojní techniku, veřejné záchody, cesty, tekoucí vodu, telefony. Obyvatelé nemají přístup k formálnímu vzdělání. Někteří ani neumějí hláskovat své jméno nebo přečíst čas na hodinách a jako datum narození jim slouží nikoli konkrétní den, ale roční období. Hlavní význam kalendáře spočívá toliko v připomínání Buddhovy životní poutě.

Nicméně rolwalingští Šerpové sami sebe podobným způsobem popisují jen málokdy. Spíše zmiňují věci, které jim nechybějí: víru a soudržnou společnost. Bohové žijí v těsné blízkosti a sousedé jsou nejbližší rodinou. V Bedingu si místní vždy najdou čas na popovídání, na šálek čaje či partičku carromu (kombinace biliáru a hry shuffelboard, při které hráči střílejí puky na cíl). Mají velice sofistikovaný smysl pro folklor, zemědělství a místní topografii a hovoří nepsaným jazykem, který kombinuje východotibetská a středotibetská nářečí, což poukazuje na jejich dlouhou cestu do Nepálu. Nářečím rolwalingské šerpštiny se nikde jinde na světě nemluví.

Tak jako v mnoha jiných šerpských komunitách i obyvatelé Rolwalingu se přesouvají mezi třemi vesnicemi, a to v závislosti na ročním období. Zimní vesnice se v létě příliš přehřívá, letní vesnice je přes zimu příliš chladná a prostřední vesnice, Beding, je nejpříhodnější pro sklizeň úrody a chov zvířat na podzim. Obyvatelé žijí doslova z půdy, pěstují a spotřebovávají úžasné množství brambor. Jako buddhisté vyznávají učení lámaismu a školy Ňingmapa a žijí podle tradičních cest zvaných tantrajána či vadžrajána.

Psaná historie Rolwalingu prakticky neexistuje a ústně předávané pověsti se liší v závislosti na představivosti vypravěče. Antropoložka Janice Sachererová studuje rolwalingské Šerpy už od sedmdesátých let. „Zbožnost jim rozhodně neschází,“ říká, když si povídáme o zapeklitostech výzkumu jejich folkloru. „Zato jednotnost ano.“

Podle tibetských svatých písem je Rolwaling jedním z bejulů, tedy posvátných údolí, která měla být vytvořena za účelem ochrany buddhistických uprchlíků v časech náboženských nepokojů a skryta až do jejich objevení Bohem. Zásluha na objevení rolwalingského bejulu je připisována Guru Rinpočemu, který v 7. století obrátil Tibeťany na buddhistickou víru. Podle jiných měl dokonce údolí sám vytvořit za pomoci obřího koně a pluhu. O pět století později, během invaze Mongolů do Tibetu, uprchli předkové Šerpů do Nepálu, neboť buddhističtí vizionáři vyprávěli svým stoupencům o bájných bejulech na jižních svazích Himálaje. Bejuly, poseté jeskyněmi a kamennými monumenty, dnes představují poctu Guru Rinpočemu a jeho družce Ješi Čegjal, která se pokoušela mírumilovnou cestou osvítit veškeré myslící bytosti.

V podání Čiringova otce a jeho vrstevníků však tyto legendy poněkud pozbývají buddhistický tón. Podle nich je údolí Rolwaling středem celého vesmíru a kolébkou života. Svět byl stvořen před osmi sty lety ještě předtím, než došlo k lineárnímu narovnání času. Guru Rinpoče a jeho žena meditovali v jeskyni poblíž Bedingu. Po dvou dnech se pár rozhodl, že údolí zbaví zla. Zahájili útok proti démonům. Rvali jim křídla a šupiny jako zralé lusky. Kroutili jim údy, vytrhávali tesáky. Démoni se shlukli, aby zastínili slunce, vířili prach, aby zadusili bohy. Guru Rinpoče povolal posily a poručil svým jednotkám, aby vypíchali nepřátelům oči. Zmrzačení démoni se poslepu potáceli a popadali do řeky Rolwaling, část se jich utopila. Guru Rinpoče šlapal po těch zbylých a zatlačoval jim hlavy pod hladinu. Ti, kterým se podařilo vymanit z jeho sevření, se uchýlili do skalních rozsedlin v okolních horách.

Většina démonů byla zabita či zkrocena, ale válka poznamenala krajinu. Vše v okolí Rolwalingu dodnes svědčí o kruté bitvě – mohutné skalisko uprostřed rovné plošiny, hluboká jáma na úpatí kopce, spára štěpící balvan vedví. Po válce se bohové uchýlili zpět do hor a Guru Rinpoče a jeho žena počali pět dětí, které se staly prapředky všech ostatních. Jen málo z nich zůstalo – většina opustila údolí a začala žít zkažený život. To jsme my všichni.

Dnes ztrácejí bohové se světem mimo Rolwaling trpělivost. Stařešinové předpovídají, že lidstvo a celou civilizaci již brzy vyhladí, možná dokonce zítra, a ušetří jen obyvatele údolí. Proto se jim nelíbí, když mladí opouštějí vesnici. Dezertéři budou zmasakrováni spolu se všemi ostatními.

Mladší generace si nic z toho příliš nepřipouští. Prohlašují apokalyptické legendy za zastrašující taktiky svých dědečků, kteří je chtějí přimět k častějším návštěvám.

Podle oficiální buddhistické verze cestoval Guru Rinpoče napříč Himálajem coby nájemný lovec, stopoval démony a převracel je na víru bez použití násilí. V té době obývalo útesy Rolwalingu pět sester – bohyní prastaré tibetské sekty. Po staletí ještě před příchodem buddhismu vyžadovaly živé oběti a živily se lidským masem. Ve chvíli, kdy vstoupil Guru Rinpoče do údolí, poslala na něj Tseringma, nejstarší ze sester s křídově bílou tváří, sněžného levharta. Guru okouzlil zvíře natolik, že předlo a mluvilo jen a jen o buddhismu, nejedlo a nespalo, dokud k buddhismu nakonec nepřešla i Tseringma. Ta poté vystoupila na blízkou horu, která dnes nese její jméno – přestože ji hinduisté znají jako Gauri Šankar –, a zřekla se lidských obětí. Jako bohyně dlouhověkosti dodnes žije na 7134 metrů vysokém vrcholu nad Bedingem. Voda tající z jeho ledovce napájí řeku Rolwaling a má prý zázračné účinky. Někteří starci tvrdí, že díky ní je jim už 120 let.

Jakmile Guru Rinpoče zkrotil Tseringmu, pustil se do pronásledování jejích čtyř mladších sester. Jedna po druhé nakonec učinily pokání, přijaly buddhistickou víru a odstěhovaly se na svou vlastní horu. Mjolangsangma, bohyně prosperity, stráží vrchol Mt. Everestu na hřbetu tygřice a její tvář září barvou dvacetičtyřkarátového zlata. Tingi Šalsangma s bledě modrou tváří se proměnila v bohyni uzdravení poté, co vyběhla na zebře na vrchol Šiša Pangmy, 8027 metrů vysoké hory v Tibetu. Čopi Drinsangma s věčným ruměncem ve tváři se stala bohyní přitažlivosti. Za své zvíře si zvolila jelena a usadila se na Kančendženze, 8586 metrů vysokém vrcholu v Nepálu.

Poslední ze sester – nejmladší Takar Dolsangma se zelenou tváří – se ukázala jako nejtěžší oříšek. Nasedla na tyrkysového draka a odletěla severně do krajiny trojí hranice, tedy, dle moderního rolwalingského folkloru, do Pákistánu. Guru Rinpoče ji pronásledoval a nakonec ji dostihl na ledovci zvaném Čogo Lungma. Takar Dolsangma projevila lítost, nasadila svému drakovi ostruhy a vyletěla na vrchol K2, kde přijala svou novou roli – stala se bohyní bezpečí. Přestože Guru Rinpoče nikdy nepochyboval o její upřímnosti, možná měl. Vše totiž nasvědčuje tomu, že si Takar Dolsangma stále ráda pochutnává na lidském masu.



Rolwaling, jak již bylo řečeno, je bejul, tedy pohraniční oblast, která poskytuje útočiště pronásledovaným pod ochranou mocné bohyně hory. V polovině 19. století se údolí stalo oblíbenou destinací zadluženců a násilníků, kteří se zde ve velkém usazovali a měnili se ve zbožné bytosti. Růst populace nejprve brzdily vlny hladomoru, ale v osmdesátých letech, s příchodem brambor, které zajistily obyvatelům určitou existenční jistotu, vzrostla populace čtyřnásobně, zhruba na dvě stovky.

Dalším významným milníkem po bramborách se stal Edmund Hillary. Dva roky předtím, než stanul na vrcholu Mt. Everestu v roce 1953, pochodoval Hillary Rolwalingem se svým britským průzkumným týmem ve snaze najít nejlepší přístupovou cestu k Mt. Everestu. Britové se nakonec rozhodli pro jinou trasu – přes údolí Khumbu na východě –, ale i tak dostali někteří Šerpové, jako například Rita Šerpa, který prošlapával cestu Tenzingu Norkejovi a Hillarymu před jejich prvovýstupem, pracovní nabídky.

Rolwaling nikdy nezažil takový rozmach jako Khumbu, kde utráceli peníze turisté putující k Mt. Everestu, vytvářela se pracovní místa a Hillary zde postavil školy, nemocnici a přistávací dráhu. Během Čiringova dětství, v sedmdesátých letech 20. století, byl Rolwaling „nejodlehlejší, nejpůvodnější a ekonomicky nejzaostalejší ze všech šerpských oblastí v Nepálu“.

Obchodníci sem zavítali jen zřídka, protože nebylo snadné vydrápat se s nákladem zboží po svazích suti. Šerpové se spoléhali výhradně na místní zdroje jak při zajišťování potravy, tak pokud šlo o oblékání. Nikdo tu nevlastnil bavlněné tričko – oblečení se tkalo z jačí vlny. Čiringův otec nosíval čubu, vlněnou róbu přepásanou kolem boků šerpou, v zimě pak buvolí kožené boty vycpané sušeným mechem. Jeho matka nosívala jungi, tuniku bez rukávů, překrytou modře pruhovaným pláštěm, který ji halil zepředu i zezadu. Čiringova mladší sestra nosila plášť pouze na ramenou jako znak svobodné, neprovdané ženy.

Čiring se narodil roku 1974 na podlaze místnosti, která sloužila jeho rodině jako kuchyně, stodola a ložnice zároveň. Chlapec – jak se shodli jeho otec, teta i strýc – byl odmalička lajdák, kterého nejvíc ze všeho bavilo ztrácet se a toulat se po horách. Příbuzní stále vzpomínají na jeho největší průšvih, který způsobil v osmi letech, když si hrál s ohněm a zapálil přitom trávu na okolních kopcích. Plameny pohltily zimní zásobu krmiva a hospodářská zvířata tak hladověla. Čiringův otec ho zmlátil klackem a ani po šestadvaceti letech mu ještě neodpustil.

Čiringovo dětství narušovaly časté tragické události. Jeho mladší sestra se jednoho odpoledne vrátila z pole s rudými puchýři po těle. Když jí vředy napadly jazyk, udusila se. Další sestra nesla vodu od řeky, když ji zasáhl kámen utržený z útesu a rozdrtil jí vnitřnosti. Nikdo nikdy nezjistil, co se stalo Čiringovu dvouletému bratříčkovi. Možná snědl něco jedovatého. Jednoho dne se mu nadmula střeva a zakrátko, s bolestivě nafouklým břichem, zemřel. Jeho matka Lakpa Futi začala silně krvácet při porodu třetí Čiringovy sestry. Zemřela ona i dítě.

Čiring se díval, jak láma provádí na jeho matce pohřební rituály – rve ji za vlasy, aby pomohl jejímu duchu vystoupit skrz hlavu, a přitom jí do uší šeptá pokyny ohledně posmrtného života. Čiring se snažil neplakat, protože věřil, že by tak matce překryl oči krvavým závojem a v důsledku toho by jí zastínil cestu do dalšího života. Byl tehdy ještě příliš malý, aby mohl vyjít nahoru nad vesnici na její kremaci, seděl tedy v místnosti, ve které se narodil, a sledoval, jak k nebi stoupá její dým. Jeho otec Ngawang Thundu Šerpa se vrátil domů a zhroutil se.

Od té doby Ngawang několikrát denně omdlíval. Vesničané pojali podezření, že ho posedl démon. Čím častěji se tak dělo, tím méně se staral o své zbývající čtyři děti. Oněměl, často se zapomínal najíst a umýt. Ze spánku se budil pláčem a pak vzlykal, dokud znovu neomdlel.

Jeho políčka zpustla, zvěř se rozutekla a dům se změnil v ruinu. Rodina neměla co jíst. Dětem se rozpadly šaty i boty. Ať se snažil sebevíc, nedokázal se Ngawang přinutit k práci. A když už posbíral síly, věnoval je všechny modlitbám, aby si usmířil bohy. „Nechápal jsem, co jsem provedl, že mě tak trestali,“ vzpomínal.

Čiring se tehdy, ve dvanácti letech, stal hlavou rodiny. Prodal a vyměnil, co mohl, aby koupil jídlo pro své sourozence, ale brzy nebylo z čeho brát. Za brambory pracoval pro ostatní rodiny – nosil vodu, sbíral dřevo na topení, zametal. O otce a dva nejmladší sourozence se starala sestra Nima. Čiring nevydělal dost na to, aby si mohli dovolit boty, ale nehladověli. Když bylo nejhůř, pomohli příbuzní.

Jakmile mu bylo kolem čtrnácti let, postavili ho strýčkové a tety před hotovou věc: je teď dospělý muž, dost starý na sňatek, a měl by si najít efektivnější způsob, jak splatit otcovy dluhy. Někdo navrhl, aby odešel z vesnice a pomáhal vynášet palivo a výbavu evropským horolezcům a trekařům. Čiringovi se nechtělo. Nikdy ještě neodešel mimo posvátné údolí. V tu dobu opustilo Rolwaling jen málo Šerpů a ti, kteří se dostali do horolezeckého průmyslu, ho popisovali jako bídný a nejistý. „Čiring se zdál na nosiče ještě příliš mladý, moc maličký na vynášení nákladů pro cizince,“ vzpomínal jeho strýc Ang Tenzing Šerpa. „Říkal jsem mu, že to není dobrý nápad.“

Čiring se navíc obával horských bohů, jejichž ztělesněním byly ledovce. Stoupat po páteři bohyně nebo ji rušit v jejím příbytku považoval za nestoudnost, přímo rouhání. Čiringův dědeček Pem Phutar vynášel v roce 1955 náklady pro britskou expedici na Gauri Šankar, posvátnou horu, na které přebývá Tseringma, ale v rodině se o tom téměř nemluvilo. Mnoho vesničanů horolezci pohrdalo a vyprávělo o nich urážlivé historky.

Příběhy mívaly podobnou zápletku a většinou končily nějakým zabitým Němcem. Při německých expedicích na Nanga Parbat v letech 1934 a 1937 totiž zahynulo patnáct Šerpů. Dokonce Hitlerův Reichssportführer odsoudil dva členy expedice z roku 1934, kteří svoji skupinu opustili během zuřící bouře. Mezi Šerpy se začaly šířit všelijaké historky s německým obsazením. Například vesničané z Bedingu vyprávěli o kdysi úspěšném obchodníkovi z Německa, který se pokoušel o zdolání Gauri Šankar. Nepodařilo se mu to, pochopitelně, a bohyně hory ho navíc potrestala. Během jediného roku přišel o zuby, rozjela se mu lepra a ukradli mu všechno kromě manželky. Když ho nakonec opustila i ona, zemřel žalem.

Přestože ta historka musí být smyšlená, ta následující není. V roce 1979 se rozhodl americký horolezec John Roskelley dobýt Gauri Šankar. Při výstupu se podmínky s každým okamžikem natolik zhoršovaly, až si John nakonec vypomohl lehce erotickou paralelou. Říkal si, že bohyně lásky chce „zůstat pannou“. Když se blížil k vrcholu a skoro ji svedl, začal ho prosit jeho partner, mladý, začínající „šerpský tygr“ jménem Dordže, aby se zastavil. Ale Roskelley „se vrhl na vrchol jako na tlustej ženskej zadek a dal mu co proto“. Dordže v závěsu. „Gauri Šankar byla naše,“ radoval se. „Stali jsme se prvními nebohy, kteří stanuli na tomto 7134 metrů vysokém vrcholu.“

Ačkoliv Roskelley nepociťoval žádné následky svého výstupu, obyvatelé Rolwalingu to viděli jinak. Brzy po prvovýstupu se protrhla hráz jezera na úpatí Gauri Šankar a způsobila záplavu. Ledovcová voda strhla s sebou spoustu suti a zatopila tři ženy pracující v mlýně poháněném vodou. Dvě z nich se podařilo vylovit živé, třetí zemřela.

Čiring rozhodně nechtěl skončit jako onen Němec ani zapříčinit záplavu, jako se to podařilo Johnu Roskelleymu. Považoval všechny horolezce za blázny a věřil, že už jenom rozhovorem s nimi riskuje ažaž. Proč by někdo utrácel tolik peněz, aniž by z toho měl nějaký praktický užitek? A proč jsou takoví slaboši, že si ani nedokážou unést na zádech své vlastní jídlo a vybavení, jako to dělají jiní lidé na světě?

Existenční požadavky a zvědavost ale nakonec zvítězily. Jeho rodina potřebovala peníze a nošením dřeva jich Čiring zrovna moc nevydělal. Strýc Sonam Tsering, horolezec, ho přivedl na myšlenku, že vynášky mohou být řešením. V jeho těžké situaci určitě bohové urážku spolknou a on se bude moci vrátit domů jako boháč. A tak, ve čtrnácti letech, se Čiring vydal do města, po svých.

Když dorazil do Káthmándú, zjistil, že dospělí nepřeháněli. Všichni mluvili o apokalypse, která byla předpovězena lidem mimo Rolwaling. Na americké ambasádě dokonce rozdávali krabičky poslední záchrany. Hlavní město bylo odsouzeno k zániku.

  

Káthmándú stále žije v očekávání zemětřesení s velkým Z, takového, které dokáže srovnat město se zemí. Otřesy v letech 1253, 1259, 1407, 1680, 1810, 1833, 1860 a 1934 zničily chrámy a pozabíjely desítky tisíc lidí, ale to další bude daleko horší. Káthmándú se rozrostlo v milionové město, přičemž většina obyvatel žije ve vratkých cihlových labyrintech, vystavěných na mělkých základech. OSN, vědoma si potenciálního rizika, spustila kampaň za lepší připravenost na zemětřesení, ale nezdá se, že by to někoho znervózňovalo. Fatalismus je pevnou součástí charakteru Káthmándú.

Pokud ve městě vůbec existují nějaká pravidla silničního provozu, jsou silně darwinistická. Zelená znamená plnou rychlostí vpřed, žlutá znamená plnou rychlostí vpřed, červená znamená plnou rychlostí vpřed a zatrub. Doprava probíhá ve středověké spleti uliček, příliš úzkých pro moderní svět, silnice postrádají jakékoli smysluplné značení. Bezpečnostní pásy jsou horkou novinkou; jak řidiči, tak chodci se libovolně vydávají, kamkoli je napadne a kam se odváží, a čelí tak neustálému riziku srážky s autobusem, demonstrantem, dítětem, kanálem, kolem, krávou, krysami, kuřaty, malomocným, motorkou, náklaďákem, pojízdným stánkem s občerstvením, popelnicí, poutníkem, překupníkem, psem, rikšou, taxíkem či tulákem, v abecedním pořadí.

Město lemuje měsíční krajina cihelen, saze zahušťují vzduch a tvoří vrstvy v průchodech mezi činžáky. Smog sedí na městě obklopeném horami jako poklička a nezvedá se dokonce ani v noci. Obsah pevných částic ve vzduchu téměř vždy překračuje normy Světové zdravotnické organizace a chodci nosí obličejové roušky, aby mohli dýchat, protože prach se jinak usazuje v plicích.

Podle legend bylo město paradoxně založeno ve stínu zeleně. Hinduistický bůh Gorakhnath, stejně jako mnoho jeho dnešních následovníků, nedal přednost při své cestě na slavnost a narazil do protijedoucího kočáru. Aby se vyhnul potupě, pokusil se vydávat za smrtelníka, nicméně jeden ze svědků nehody jej zadržel a předal spravedlnosti. Gorakhnath nemohl zaplatit kauci, proto zasadil do bláta semínko, ze kterého vyrostl strom tak vysoký, že dosahoval až do nebe. Jeden z místních mnichů strom porazil a z jeho dřeva postavil Kasthamandap, tříposchoďovou pagodu. Ta zde stojí dodnes jako jedna z nejstarších dřevěných staveb světa a nově vzniklému městu dala jméno.

V padesátých letech 20. století se stalo Káthmándú výchozím místem všech vysokohorských expedic. V šedesátých letech je následovali hipíci a ulice Freak Street, načichlá kadidlem, zůstává i v současnosti útočištěm vyznavačů hnutí New Age. Hlavní součást nepálských národních příjmů tvoří dnes turismus a Káthmándú je na něm přímo závislé. Průvodci, prostitutky, drogoví dealeři a samozvaní spasitelé víří kolem náměstí Durbar sedm dní v týdnu.

Když Čiring dorazil poprvé do Káthmándú, neuměl ani zapnout žárovku. Usadil se ve čtvrti Malý Tibet v komunitě buddhistických uprchlíků, kteří opustili svou zemi po čínské invazi v padesátých letech. Jeho noví sousedi mu pomohli zvyknout si na městský život a nedaleká starověká stúpa mu zajistila pocit neměnnosti. Stúpa Boudhanath, jedno z nejposvátnějších míst v Nepálu, je relikviář zasypaný enormním množstvím zeminy. Tvar stúpy symbolizuje horu Méru, střed buddhistického vesmíru, s vrcholem v nebesích a základy v pekle. Okamžitě po svém příchodu se Čiring zařadil do nekonečného zástupu věřících, kteří v modlitbách kroužili kolem ní ve směru hodinových ručiček. Tento rituál opakoval každé ráno, dokud mu strýc nesehnal práci nosiče s platem tři dolary na den.

Tehdy strávil Čiring měsíc vynáškou pětatřicetikilového nákladu benzínu, vařičů a lezecké výbavy na Island Peak poblíž základního tábora Mt. Everestu. Japonští klienti byli překvapeni, kolik toho dokáže teenager po příkrých pěšinách vynést, aniž by si stěžoval, a oceňovali jeho pozitivní přístup. Čiringovi se zdáli tito trekaři vcelku normální a na konci měsíce držel v ruce devadesát dolarů – tolik peněz nikdy v životě neviděl.

Polovinu peněz utratil za jídlo, boty a oblečení, které přinesl svým blízkým do Bedingu. Do Káthmándú se pak vrátil o několik týdnů později za další prací. Zanedlouho trávil Čiring šest měsíců v roce mimo Rolwaling a chodil z jedné vynášky do druhé. Byl pro tu práci jako stvořený. Přátelil se s klienty, učil se jejich jazyky a brzy se stal vedoucím nosičů, protože dokázal vystupovat jako tlumočník. Kolem šestnáctých narozenin jej najal ženský tým, ohromený jeho vytrvalostí a znalostí angličtiny, k vynášce nákladu na Mt. Everest. Čiring nikdy po ledovci nelezl, ale nabídku přijal.

Horolezci ze Západu tráví často spoustu let přípravou na Mt. Everest; pro mnohé Šerpy se přitom jedná o tréninkové hřiště. V prvních týdnech mají ti Šerpové, kteří ještě nikdy předtím nelezli, za úkol prošlapávat stopu, vynášet vybavení a zakládat tábory pro profesionální průvodce a jejich klienty. Na Mt. Everestu to svým způsobem dává smysl. Na vrcholu stály tisícovky lidí. Cesty jsou dobře ošetřené, lezení technicky nenáročné a mzda každého z podpůrných lezců nezanedbatelná – kolem 3000 dolarů plus bonusy za každého klienta, který se dostane na vrchol. Šerpové z horských vesnic jsou lépe aklimatizovaní než klienti a ve výškách mnohdy disponují nesrovnatelně větší silou a citem pro rovnováhu. Tyto schopnosti na Mt. Everestu dokážou vykompenzovat dokonce i nezkušenost.

Šerpové však často začínají na Mt. Everestu i z jiného důvodu. Většina z nich věří, že tato hora může být zlezena bez odplaty bohů. Mjolangsangma, bohyně, která sídlí na Mt. Everestu, trestá nezvané návštěvníky jen příležitostně. I když nechce být zdolána, vítězí u ní pragmatismus nad nelibostí. Bohyně prosperity totiž ráda vidí, jak si Šerpové vydělávají peníze. „Dokud budete k Mjolangsangmě přistupovat s respektem, žádat ji o odpuštění a necháte si dobře zaplatit, bude váš výstup tolerovat,“ říkal Ngawang Oser Šerpa, nejvyšší láma v Rolwalingu. „Dělat byste to neměli, ale ona dokáže ze všech pěti sester odpustit nejvíc.“

Čiring lezl na Mt. Everest poprvé v roce 1991. Na začátku výstupu šlo všechno hladce. Nevlastnil moc vybavení a neměl ani zkušenosti, ale ostatní Šerpové mu ukázali, jak si nasadit mačky a jak zacházet s cepínem, takže vynesl pětatřicet kilogramů lahvového kyslíku do Jižního sedla ve výšce 8000 metrů. Pak se při sestupu strhla bouře, teplota klesla a Čiringovi zšedly prsty chladem. Všichni pospíchali do tábora. Čiring držel tempo, jenže šlápl na hladkou ledovou plotnu. Povolila pod ním jako propadlo a on se probořil až po ramena. Snažil se zachytit sněhu, ale prsty měl příliš ztuhlé, než aby se mohl udržet, takže sjížděl hlouběji a hlouběji. Visel tam s nohama kývajícíma se ve vzduchu a čekal.

Zdálo se, že uplynuly hodiny, a už pomalu ztrácel vědomí, když ho za límec vytáhl další z lezců – shodou okolností také jménem Čiring Šerpa. Starší Čiring byl vzteky bez sebe a teenagerovi dal co proto. „Na Mt. Everest jsi moc mladý,“ řekl mu. „V tvém věku by nikdo takhle vysoko chodit neměl.“

To varování mělo neplánovaný účinek – Čiringa totiž zahanbilo a vzbudilo v něm touhu lézt ještě výš. Něco uvnitř mu říkalo, že kdyby měl tlustší rukavice a teplejší boty, dostal by se až na špičku světa. Teď už zatoužil po vrcholu. Rozhodl se, že se naučí lézt lépe než Šerpa, který ho zachránil – vlastně lépe než kdokoli jiný. Další motivací se staly peníze. Za svou první výpravu na Mt. Everest dostal třicet pět tisíc rupií, tedy skoro pět stovek dolarů. Ačkoli to nedělalo ani pětinu toho, co si vydělali zkušení lezci, stále to bylo víc, než si průměrný Nepálec vydělal za rok. On si to vydělal za měsíc.

Další dva roky pokračoval Čiring v práci ve vysokých horách a využíval rad a pomoci strýce Sonama. A pak, v roce 1993, odjel Sonam na expedici, která se měla stát jeho poslední. Měl už na svém opasku čtyři skalpy z Mt. Everestu a připojil se ke své přítelkyni Pasang Lahmu, které chtěl pomoci stát se první Nepálkou na vrcholu Mt. Everestu. Podařilo se jim to 22. dubna.

Možná se Sonam modlil k Mjolangsangmě, bohyni Mt. Everestu, nejspíš se jí i omlouval za to, že ruší její soukromí. Přesto když s Pasang sestupovali z vrcholu směrem k Jižnímu sedlu, zahalila vrchol hory kopule vířících mraků. Její čočkovitý tvar značil nástup brutálního počasí. Neměli nejmenší čas na jakoukoli strategii, proto se Pasang i Sonam spojili s dalšími třemi kolegy a pokusili se nuceně bivakovat. Choulili se k sobě na otevřeném prostranství a snažili se vzájemně ochránit před zuřící vichřicí.

Mjolangsangmy jako by se to netýkalo. Vichřice jimi zmítala a po dvou dnech je ostatní prohlásili za mrtvé. Možná že se Sonam ještě donutil překonat několik set metrů, než se zřítil ze stěny. Horolezci objevili jeho batoh pod tělem Pasang Lahmu.

Když se posléze dostala zpráva o smrti Sonama do Káthmándú, odmítal tomu Čiring uvěřit. Pamatoval si, jak mu Sonam říkal, že na Mt. Everest lze vylézt bez následků. „Najednou jsem viděl, že se mýlil,“ vyprávěl Čiring. „Má mysl mi říkala, abych se vším seknul a vrátil se domů.“ Jenže když se vrátil do Bedingu, uvědomil si sílu peněz. Jeho šestiletý bratr Ngawang přibral a na nohou měl ponožky. Otec opatřil příbytek střechou z vlnitého plechu. Sestra se učila číst. Přestože rodina oplakávala Sonama, nikdo ze sourozenců Čiringa nežádal, aby přestal. „A já ani nemohl,“ říkal. „Nechtěl jsem.“

Příštího roku se Čiring vrátil na Mt. Everest s norskou expedicí. Horolezci si uvědomovali jeho sílu a najímali si ho na výpravy opakovaně. Brzy měl za sebou zkušenosti s výpravami z Anglie, Belgie, Francie, Indie, Japonska, Německa, Norska, Ruska, Švýcarska a USA.

Čím menší nouzi měl o práci, tím větší ambice si osvojoval. Když ho klient požádal o vynášku dvaadvacetikilového nákladu, naložil si pětačtyřicet. Místo aby jenom vynášel, dobrovolně se nabízel a fixoval lana, prošlapával stopu, vyváděl délky a vlastně organizoval výpravu. Přestal používat přídavný kyslík, protože puristé to považují za doping. Na Mt. Everestu pracoval každoročně, na vrcholu stál desetkrát a vytvořil vytrvalostní rekord, když ho zdolal třikrát ve dvou týdnech.

Rodina si všímala, že se mění. Na nepálské poměry se z něj stal boháč a zdálo se, že přestává dbát na proroctví starších vesničanů. Někdy nelezl pro peníze, ale jenom z čirého nadšení. Jeho láma ho varoval, že je jen otázkou času, kdy upadne v nemilost bohů. Čiringův otec, teď už zdráv, věřil, že se pro změnu pomátl jeho syn. A vesničané se začali obávat, že Čiringovo bohatství začne svádět mladší generaci k odchodu z údolí.

Měli pravdu. Když se Čiring vracel do Rolwalingu mezi lezeckými sezonami, nosil boty od LaSportivy a bundu značky North Face. Přinesl do vesnice zásoby – benzín, rýži, ponožky, vlněné svetry – a místním popisoval městské vymoženosti jako motorky či televize. Teenageři žasli. Horolezectví je možná hřích, říkali si, ale dá se na něm zbohatnout. Lidé z vesnice se jen hrnuli do Káthmándú.

Čiring jim poskytoval přístřeší, hledal jim práci a založil cestovní agenturu Rolwaling Excursion. Starší si chválili oblečení, které jim nosil, a jejich odmítavý postoj poněkud zeslábl, i když počet lidí v Bedingu klesl na třiadvacet stálých obyvatel.

Čiringovy úspěchy ohromovaly jeho vrstevníky, ale kritici sráželi jejich hodnotu, protože se odehrávaly na Mt. Everestu. Na Mt. Everest může přece dokolečka lézt každý, říkali, dokonce i holky z Playboye. Na tom kopci jsou natažené fixy skoro od paty až na vrchol. Mt. Everest je jedna velká komerce, spíš prolézačky pro turisty než opravdová horolezecká výzva. I když drží tenhle chlapík vytrvalostní rekord, stoupal z vrcholového tábora, ne ze základního. Opravdoví horolezci lezou na opravdové hory, jako je K2. Čiring toužil dokázat, že na to má, ale výprava na K2 stála spoustu peněz a on se chtěl právě usadit.

V šestnácti se zamiloval do Dawy Šerpani, dívky, kterou znal jako pasačku jaků. Tehdy ho ještě Dawa nebrala vážně. Teď ale vlastnila čajovnu poblíž stúpy Boudhanath a Čiring býval jeden ze štamgastů. Sedával u stolku v rohu místnosti, srkal černý čaj a kdykoli projevil o Dawu příliš velký zájem některý z mužských návštěvníků, vyskočil a dal o sobě okamžitě vědět. Na Dawu to zrovna velký dojem nedělalo, ale Čiring měl tah na branku. Přesvědčil ji, aby se společně zeptali lámy, jestli jsou jejich horoskopy v souladu. A našli perfektní shodu.

Vynechali tradiční třídenní obřady, během hodiny si vyměnili sliby a odstěhovali se do jeho bytu. Na jaře se jim narodila dcera Tšering Namdu Šerpa. A čtyři roky poté i druhá, Tensing Futi Šerpa. Celá rodina včetně Čiringových bratrů, sester a Dolkara, bílého kokra, se přestěhovala do pastelově natřeného městského domu, který připomínal čtyřpatrový svatební dort. Nejenže tam vedla elektřina a tekla voda: Čiringův dům měl i televizi, mikrovlnku, kancelář, modlitebnu, dva počítače a čtyři vany – luxus, o kterém se mu jako dítěti ani nesnilo.

V porovnání s Bedingem to byl sladký život. Čiringova agentura expandovala každým rokem skoro na dvojnásobek. Čiring začal organizovat expedice se zaměstnanci pocházejícími většinou z jeho rodné vesnice. Jako nejvýznamnější patron rolwalingského kláštera si konečně získal požehnání starších. Stal se držitelem platinového odznaku v Mount Everest Summiters Club. Jeho dcery hovořily plynule anglicky a navštěvovaly soukromou školku. Jen jeho žena měla starosti.

„Tolik lidí na něm záviselo,“ vyprávěla Dawa. „Pokud by se zabil v horách, neublížil by tím jenom sobě. Ublížil by i mně a našim dětem. Vůbec nevím, co bychom si počali, kdyby zemřel.“

2

Brána do nebe

K2 se zrodila uprostřed období, ve kterém jiné velké věci zanikaly. Před pětašedesáti miliony let, právě když vymírali dinosauři, mířila Indická kontinentální deska na sever – z geologického hlediska zanedbatelnou rychlostí patnácti centimetrů za rok. Narazila do Eurasie, zabořila se pod svou obří kolegyni a vytlačila z moře K2 i Mt. Everest. Karákóram, nejmladší pohoří na Zemi s vrcholky dosud neobroušenými přírodními živly, roste dodnes.

Slovo Karákóram pochází z několika nářečí středoasijské altajské jazykové rodiny: kara znamená „černý“ a kor´um „štěrk“ nebo „kámen“. Ve 13. století byl Karakorum honosným sídelním městem Čingischánovy říše v dnešním Mongolsku a obchodníci tehdy stejným slovem označovali nejvyšší průsmyk své cesty. Ve dvacátých letech 19. století překonal britský cestovatel William Moorcroft průsmyk Karákóram a přenesl toto jméno na celé pohoří v nejbližším okolí. Ve třicátých letech 20. století tento název uznala Královská geografická společnost.

Pohoří se táhne jihovýchodně přes Kašmír, podél pákistánsko-čínské hranice a zakusuje se do Himálaje. Karákóram disponuje největší koncentrací osmitisícovek na světě. Panuje zde daleko drsnější podnebí než v Himálaji a zdejší hory jsou nejvíce zaledněným územím mimo polární oblasti – a natolik nedostupné, že se je lidem ze Západu nepodařilo zmapovat až do poloviny 19. století.

Hora, dnes zvaná K2, se dostala do zeměměřičských knih v roce 1856. Při projektu Velkého trigonometrického průzkumu Indie měl britský poručík Thomas Montgomerie za úkol zmapovat Kašmír jako součást akce, která probíhala v celém impériu a která měla za cíl určit přesný tvar Země. S pomocí kašmírských nosičů se podařilo Montgomeriemu během čtyř dnů dovléci speciální geografický stůl, heliostat a mosazný teodolit na horu Mount Haramukh v předhůří Himálaje. Odměnou za dřinu při výstupu se mu stal pohled na panorama horských štítů. Dva vrcholy ve vzdálenosti 200 kilometrů severovýchodně vyčnívaly nad linii pohoří, významně vyšší než jejich sousedi. Montgomerie se podíval skrz teodolit, zaznamenal jejich přesnou polohu a načrtl jejich obrysy do poznámkového sešitu.

Nejbližší štít, šestiúhelník se dvěma vrcholy, se mu jevil jako vyšší. Označil jej tedy jako K1 – K jako Karákóram, 1 jako označení prvního vrcholu celého projektu. Blyštivou pyramidu o kousek dál pojmenoval K2 a pak pokračoval v zaznamenávání polohy dalších hor, postupně až ke K32. Podobně jako ostatní štíty se K1 časem vrátila ke svému původnímu jménu Mašerbrum, což v místním jazyku baltí znamená „ohnivá hora“. Jen označení K2 se vžilo. Kartografové totiž věděli, že Baltijci používali slovo čogori jako všeobecné označení pro velkou horu. Lingvisté dnes tvrdí, že slovo pochází z tibetštiny a znamená „brána do nebe“. Buddhističtí předkové Baltijců pojmenovali horu hned po svém příchodu z Tibetu.

Montgomerie se se svým vizuálním odhadem výšky zmýlil o 790 metrů, o něž je K2 ve skutečnosti vyšší než Mašerbrum. Rozkročena na hranici Pákistánu a Číny se K2 tyčí nad ostatními vrcholky Karákóramu ve výšce 8611 metrů nad mořem, což ji řadí na druhé místo mezi nejvyššími horami planety, jen o 237 metrů za Mt. Everest. Z dálky připomíná K2 zub pravěkého žraloka. Při pohledu z menší vzdálenosti lze pozorovat jednotlivé pruhy rulových vrstev, obalených ledem. Za jasných rán plave panovačně vrchol hory v moři mraků a slunce omývá jeho ledovce proudy zlatých paprsků.

Nákres K2 Thomase Montgomerieho: Britský poručík načrtl obrys hory do svého poznámkového sešitu a označil jej písmenem K jako Karákóram a číslicí 2, v pořadí druhou horou svého pozorování. Místní nazývají K2 Čogori neboli „Brána do nebe“ v tibetštině. Horolezci ji nezřídka přezdívají Děsivá hora.

K2 nedosahuje obrovitosti Mt. Everestu, ale zato je štíhlejší – a zákeřnější. Horolezci jí někdy přezdívají Děsivá hora. Najdete zde všechny překážky jako na Mt. Everestu a k tomu spoustu navíc. Ledovce K2 jsou rozbrázděny puklinami, které překrývají vrstvy sněhu; když horolezci na takovou trhlinu stoupnou, propadnou se, a pokud nejsou přivázáni na lano, navždy zmizí. Z převislých ledových stěn se odlamují bloky ledu, po ledových svazích se prohánějí laviny. A k tomu nadmořská výška. Žádný člověk, rostlina ani živočich nedokáže v takových podmínkách přežít déle než pár dní. S každým nádechem se horolezcům na vrcholu dostává do plic jen třetina vzduchu v porovnání s úrovní moře. Nedostatek kyslíku jim vysává sílu a zatemňuje mysl. Ohrožuje je výšková nemoc, některým se zhorší schopnost koordinace pohybů na úroveň batolat.

Aby toho nebylo málo, zuřívají tu daleko silnější bouře. K2 leží více než 1400 kilometrů severozápadně od Mt. Everestu, tedy mnohem dál od rovníku, což ji činí daleko zranitelnější vůči cyklonům a s nimi souvisejícím tryskovým prouděním. Na Mt. Everestu funguje vcelku spolehlivý vzorec: voda se vypařuje z Bengálského zálivu východně od Indie a vytvoří bariéru mračen, která plynou severně přes Himálaj a tlačí před sebou tryskové proudy pryč od vrcholu jako předzvěst přicházejícího monzunu. V květnu panuje na Mt. Everestu okno relativně bezvětrného počasí, často i celé dva týdny. Oproti tomu je na K2 počasí sázkou do loterie. Horolezci nikdy nevědí, kdy a na jak dlouho se okno otevře, a zda se to vůbec stane.

Ze všech těchto důvodů jsou statistiky tristní. Do roku 2008 stálo na vrcholu K2 pouhých 278 lidí, zatímco skóre Mt. Everestu činilo 4115. Úmrtnost – tedy procento lidí, kteří vystoupili nad základní tábor a zemřeli – dosáhla za poslední dekádu čísla 0,7. Přesná čísla, vztahující se k Mt. Everestu, spravuje oficiální Himálajská databáze, ale pro K2 exaktní statistiky neexistují. Dobyvatelé Děsivé hory nemohou přesně spočítat svou pravděpodobnost přežití – a ani nechtějí. V roce 2008 dosáhla úmrtnost mezi těmi, kteří zamířili ze základního tábora nahoru, 30,5 %, tedy větší, než zaznamenala spojenecká vojska na pláži Omaha v den D. I kdyby to statistici nedokázali podchytit čísly, mezi horolezci o tom není nejmenších pochyb: K2 je životu daleko nebezpečnější než Mt. Everest.

Než na jejím vrcholu stanul první smrtelník, od zrození opravdového alpinismu uběhlo už celé století. Jeden z prvních pokusů zaznamenal „nejhříšnější muž na Zemi“. Horolezec, spisovatel, pornoherec, eklektik a okultista Aleister Crowley přitahoval obdivovatele ještě dlouho po své smrti. Beatles ho umístili na obálku svého alba Sgt. Pepper´s Lonely Hearts Club Band, hned vedle osobností jako Karl Marx či Marilyn Monroe. V roce 1902 se Crowley a jeho přítel Oscar Eckenstein rozhodli vylézt na K2.

Po cestě k hoře byl Eckenstein zatčen pro podezření ze špionáže. Crowley mezitím uspořádal náklad včetně objemných sebraných spisů Miltona a hnal nosiče neúnosně rychlým krokem. Někteří z nich nakonec uprchli a rozkradli přitom Crowleyho oblečení.

Crowley a jeho partneři se potýkali se Severovýchodním hřebenem K2, ale počasí je pětkrát donutilo k sestupu. Plíce jednoho z členů výpravy se zaplnily tekutinou a Crowley sám trpěl halucinacemi z kombinace nadmořské výšky a opia. Ve výškovém táboře se pokoušel umravnit jednoho z kolegů pomocí revolveru, ten mu ale vyrazil pistoli z ruky a nakopal ho do břicha. Dalšího muže nařkl Crowley z krádeže jídla a z nepříčetnosti a hladovějícího nebožáka vyštípal z týmu.

Po devíti týdnech a pěti pokusech se jim nakonec na vrchol dojít nepodařilo, i tak lze ale Crowleyho expedici považovat za úspěch. V extrémních výškách strávili rekordní čas – více než dva měsíce – a vystoupili do úctyhodné výšky 6520 metrů, čímž vytvořili na K2 rekord, který přetrval několik desetiletí.

Pokud lze Crowleyho označit za horolezeckého blázna, zosobňuje vůdce další velké výpravy horolezeckého aristokrata. Luigi Amedeo Giuseppe Maria Ferdinando Francesco di Savoia-Aosta, známější pod stručnějším jménem vévoda Abruzzský, byl cestovatelský veterán, který přišel o čtyři články prstů při pokusu o dobytí Severního pólu. Ve snaze uprchnout skandálnímu vztahu se roku 1909 rozhodl zamířit do hor. Nepodařilo se mu obstarat si povolení k výstupu na Mt. Everest, překřtil tedy K2 na Třetí pól, opustil svůj palác a zamířil přímo na ni.

Abruzzi odplul z Evropy na parníku Oceana s pětitunovým nákladem zavazadel včetně mosazného rámu postele, péřových polštářů a spacích pytlů potažených čtyřmi druhy zvířecích kožešin. Při průchodu kašmírskými knížectvími jej poněkud zdržovaly bankety, turnaje v pólu a obřady s výměnou darů. Běžci mu denně přinášeli čerstvý tisk a poštu a jeden z jeho prvních problémů byl, podle deníkového záznamu, „zápach místních obyvatel, který se nedal snést dokonce ani na otevřeném prostranství“.

Ale i přes navoněný kapesník, přiložený k nosním dírkám, ocenil Abruzzi majestátný pohled. K2 byla podle něho „neoddiskutovatelná vládkyně celého kraje, gigantická a osamělá, ukrytá před lidskými pohledy za nespočetnými hřebeny, žárlivě střežená mocným davem vazalských štítů, chráněná před dobyvateli mílemi a mílemi ledovců“. Krajina jej natolik ohromila, že se rozhodl propůjčit některým pozoruhodnostem svá vlastní jména. A některé z nich, jako například Abruzziho pilíř či blízký Savojský ledovec, si je udržely dodnes.

Během šesti týdnů vyzkoušel vévoda jednu cestu po druhé, prozkoumával je a fotografoval. Nikdy se nedostal nad 6250 metrů. „Jestli se někdy někdo dostane na vrchol,“ informoval později Italský horolezecký svaz, „bude to pilot, a ne horolezec.“

  

Vévodova předpověď nakonec platila téměř půl století, ale v roce 1939 se ji dvěma mužům málem podařilo vyvrátit v průběhu expedice, která vešla do dějin jako „nejbizarnější tragédie v historii himálajského alpinismu“.

Fritz Wiessner, kterému jeho přátelé neřekli jinak než „Baby Face“ neboli „Tvářička“, měl v obličeji ďolíčky jako andílek a šarm sršně. Proslavil se prvovýstupy na skalní stěny jako například Devils Tower ve Wyomingu. Najal si osm Šerpů, aby mu pomohli dostat se na K2. Večer 19. července ho jeden z nich, Pasang Dawa Lama, jistil lanem nějakých 230 metrů pod vrcholem. Slunce zapadalo, následováno úzkým srpkem měsíce. Pasang zaslechl šustění a soumrakem se rozepjaly modré šupiny.

Podle lámů, kteří tento výstup mytologizují, věděl Pasang moc dobře o bohyni K2 i její zálibě v lidském mase. V naprostém děsu sledoval, jak Takar Dolsangma sesedla ze svého draka, přivázala jej ke svahu za jazyk a zhluboka nasála vzduch. Od jejího posledního jídla uplynulo již 1122 let.

„Pasang měl ukrutný strach,“ vzpomínal Wiessner. Bez ohledu na nebezpečí ale křičel, aby mu povolil lano.

„Ne, sáhibe,“ odpověděl Pasang a pevně svíral lano. „Zítra.“

Wiessner se nevěřícně otočil k návratu. Ale ani to bohyni neudobřilo. Když slaňoval Pasang dolů po ledu, chytila draka v kohoutku a vyrazila prudce k obloze. Ve spirále se přibližovala k Pasangovi, až ho drak zasáhl na zádech a utrhl mu z batohu dva páry maček, které se zřítily ze svahu. Pokoušet se za takové situace o vrchol nemělo smysl a Pasang začal vymýšlet důvody, proč by měli sejít co nejdříve dolů.

Největší překážkou návratu byl Wiessner, který se stále nevzdával vrcholu. Další den, když oba muži odpočívali ve vrcholovém táboře, hledal Pasang draky a Wiessner se opaloval nahý na slunci. „Od toho předchozího dne už nebyl Pasang Lama nikdy sám sebou,“ vzpomínal Wiessner. „Žil v ukrutném strachu ze zlých duchů, neustále si mumlal modlitby a ztratil veškerou chuť pokračovat.“

Za svítání vylezli k Bottlenecku a zkoumali led. „S mačkami bychom prakticky vyběhli nahoru,“ soptil Wiessner, ale bez nich neměli na vybranou. Otočili se zpátky dolů, tentokrát naposledy.

Při sestupu se Pasang pomalu uklidňoval. Tábory pod nimi přetékaly zásobami a podporou dalších Šerpů. Vyprovokoval Takar Dolsangmu, ale nějakým zázrakem se mu podařilo přežít.

Ona mu ale ještě neodpustila. Na ledovém svahu nad C8 sebou najednou Pasangovo tělo škublo dopředu, jako by ho do zad praštil neviditelný loket. Z krku se mu vydral slabý divný zvuk a začal klouzat dolů. Wiessner věděl, co dělat. „Zaujal jsem pozici, co nejvíc jsem se zapřel a udržel ho na laně.“ Pasang znovu získal rovnováhu, ale to, co uviděl v dalším táboře, jím otřáslo ještě daleko více než samotný pád. Nebylo tam totiž nic. Žádné zásoby a nikdo kromě dehydrovaného opozdilce, amerického milionáře Dudleyho Wolfea, který se snažil vysrkat roztátý sníh ze záhybů stanu.

Wolfe se k nim připojil a celá trojice pokračovala v sestupu mlhou, dokud bohyně nepodtrhla Wolfeovi nohy. Lano se napjalo a porazilo všechny tři muže. Kouleli se dolů směrem ke srázu, vysokému jako šestisetpatrový mrakodrap, a z batohů se jim sypalo drahocenné vybavení. Wiessner vzpomínal: „Jediné, co mě napadalo, bylo – jak hloupé, že se to musí stát zrovna takhle.“ Asi šest metrů nad hranou útesu se mu podařilo obrátit na břicho, máchl cepínem a zastavil pád. Vyvázli bez vážnějších zranění, ale zbyl jim jenom jeden spací pytel. Budou se o něj muset podělit.

V dalším táboře to vypadalo, jako by se mezi stany proháněl mýval velikosti draka – trhal látku, ochutnával jídlo, rozhazoval odpadky. Nafukovací matrace i spací pytle zmizely. „Sotva jsem dokázal promluvit,“ vybavoval si Wiessner. „Měli jsme pocit, jako by nám sestup někdo sabotoval.“ Vykopali jeden ze stanů, přetáhli si zbývající spacák přes prsa a celou noc se třásli zimou.

Ráno se mohl Wolfe sotva postavit na nohy. Pasang s Wiessnerem se vydali pro pomoc, ale nacházeli jeden prázdný tábor za druhým. Vysvětlení se dočkali až po příchodu do základního tábora – dole už totiž všechny tři považovali za mrtvé.

Šerpové se zmobilizovali k záchraně Wolfea, ale když se k němu dostali, zjistili, že už promarnili příliš mnoho času. Wolfe byl ve stavu, kdy nedokázal ani vylézt ze stanu a používal ho jako latrínu. Šerpové ho vytáhli z té jímky, nalili mu do hrdla čaj a sestoupili za hustším vzduchem, aby ho mohli další den snést dolů. Jenže záchrannou výpravu přerušila na další den bouře. Pak, když se konečně obloha 31. července vyjasnila, vyrazili pro Wolfea tři zachránci – Kikuli, Kitar a Phinsoo –, aby se už nikdy nevrátili. Svah, zatížený čerstvým sněhem, se utrhl a pravděpodobně je pohřbil zaživa. Wolfe nejspíš zemřel ve stanu. Děsivá hora si právě vyžádala své první čtyři oběti.

Wiessner se doma bránil: „Ve vysokých horách, podobně jako ve válce, musíte počítat s oběťmi,“ vysvětloval médiím. Stejně jako Šerpové si i on vytvořil vybájenou verzi událostí. V následujících letech začal tvrdit, že v noci při jeho vrcholovém útoku osvětloval oblohu úplněk. To zavdalo živnou půdu spekulacím, že nebýt pověrčivého Šerpy, který jej zadržel, mohl se stát prvním pokořitelem K2. Nicméně lunární tabulky dokazují, že 19. červenec byl třetí den po novu a na K2 nebylo z měsíce vidět nic víc než nepoužitelný srpek, a to jen tři hodiny po setmění. Pasang a Wiessner neuspěli kvůli něčemu jinému než tyrkysovému draku: čelovky čekaly na vynalezení ještě dalších třiatřicet let a oni čelili černočerné tmě. V postupujícím soumraku tak Pasangova neústupnost nejspíše zachránila Wiessnerovi život.

  

Během druhé světové války se o dobytí K2 nikdo nepokusil. Po ní se Britové vzdali svého indického impéria, které se následně rozpadlo na dva nezávislé státy: Pákistán a Indii. K2 se tak náhle ocitla v jiné zemi, pod správou Pákistánců v Kašmíru, na který si ale dělaly nárok obě země.

Rozpad Britské Indie v roce 1947 vedl k jednomu z nejkrvavějších exodů moderní historie. Náboženské perzekuce a davové násilí provázely přesun čtrnácti milionů lidí do jejich původních zemí: hinduisté prchali z Pákistánu do Indie a mnoho muslimů proudilo opačným směrem. Jejich ubohé karavany přepadávali fanatikové opačného vyznání. Uprchlíci byli masakrováni na železnicích, a když vlaky plné zohavených mrtvol dorazily do stanic, museli vagóny vymývat hadicemi. Zemřel jeden milion lidí a nově ustavené vlády v Indii a Pákistánu se z toho obviňovaly navzájem. Kolem K2 už nikdy potom nevládl úplný klid.

Nicméně alpinismus znovu ožil a Karákóram se opět otevřel cizincům. Skupina Američanů si zajistila permit na K2 v roce 1953 a jejich výprava se stala etalonem slušnosti na svazích velehor.

Když expedice odjížděla do Karákóramu, dozvěděl se Art Gilkey, sedmadvacetiletý geolog, že byl právě dobyt Mt. Everest. Gilkey doufal, že i jemu přichází vstříc šťastné léto, jenže o dva měsíce později nalezl smrt ve výšce 7800 metrů. Zprvu to vypadalo, že utrpěl „koňár“ do levého lýtka. Nedařilo se mu zranění rozchodit a noha mu začala opuchat. Rozpoutala se bouře a jeho spolu s několika kolegy uvěznila na místě. Vichřice zmítala jejich stanem celých pět dní. Když konečně odezněla, vylezl Gilkey ven a pokusil se vstát, ale okamžitě se zhroutil.

Lékař jménem Charlie Houston ho vyšetřil a diagnostikoval mu tromboflebitidu, tedy zánět žil, nebo taky krevní sraženinu, která se může vytvořit jako následek dehydratace, nedostatku kyslíku a dlouhodobé nehybnosti. Tým rozhodně odmítl nechat Gilkeyho zemřít a snažil se jej dostat dolů. Při prvním pokusu je zastavila vichřice a uvěznila je ve stanech na další tři dny. Gilkey nepřetržitě kašlal. Jak je u tromboflebitidy běžné, sraženiny se patrně utrhly a doputovaly artérií až do plic, které ucpávaly. Z toho plynoucí embolie narušovala dýchání i oběh.

Po změně počasí se muži pokusili znovu. Zapnuli Gilkeyho do spacáku, obalili mu tělo stanem, nohy mu nacpali do batohu a ovázali ho lany. Tato improvizovaná nosítka pak táhli po sněhu na lanech a z nejprudších svahů je stejným způsobem spouštěli.

Když se záchranáři rozcházeli, aby prozkoumali terén pod sebou, jeden z nich ztratil rovnováhu, sklouzl dolů a strhl s sebou parťáka, kterého měl navázaného na lano. V rostoucí rychlosti překřížili lano dalším dvěma. Změť čtyř těl, svázaných lany, pak strhla i pátého horolezce s Gilkeyem. Všech šest mužů se řítilo ze svahu směrem k hraně dvoukilometrové kolmé stěny. Je po všem, pomyslel si Bob Bates, jeden ze členů skupiny. „Nebylo vůbec nic, co bych mohl udělat.“

Nad nimi se nacházel Pete Schoening, šestadvacetiletý mladík ze Seattlu. Vyskočil a chytil lano přivázané ke Gilkeymu, který byl také sadou tažných lan, smycí a fousů spojený s padající pěticí. Schoening si omotal lano kolem ramen a dřevěnou násadou cepínu se ukotvil za kámen. Lano jím škublo, ale on pevně držel cepín a zároveň svíral lano. Nějakým zázrakem se nepřetrhlo a Schoening udržel tíhu pěti padajících těl i Gilkeyho nosítek. Horolezci dodnes o tomto manévru hovoří jako o „zázračné kotvě“.

Zázrakem se také nikomu nic vážného nestalo. Jeden z mužů ztratil rukavici, batoh a brýle, jiný jen krátkodobou paměť. Dva byli zamotaní přes třetího, kterého trochu pořezalo lano. Ale jeden po druhém se rozmotali a postavili se na vlastní nohy. Záchranáři znovu zakotvili Gilkeyho nosítka a vydali se hledat cestu a místo na tábor.

Někteří z nich zaslechli tlumený výkřik. Vrátili se tam, kde přivázali Gilkeyho, a uviděli čerstvě zpřevracený sníh. Charlie Houston později spekuloval o tom, že se Gilkey sám odmotal z kotvicích lan, aby jeho kamarádi nemuseli riskovat životy při jeho záchraně. Mnohem pravděpodobněji jej však strhla ze svahu lavina. Ale ať už se stalo cokoli, Gilkey zmizel. Jeho přátelé se dobelhali z hory dolů, zničení, ale živí. Jejich nosiči navršili poblíž základního tábora hromadu kamení a vytvořili tak pomník, který zde stojí dodnes. Přestože výprava ztratila Gilkeyho a vrchol, jejich expedice je dodnes považovaná za ideál alpinismu. Skupina držela do poslední chvíle pospolu a nikdo neobětoval lidskost na úkor sebezáchrany.

  

Po Gilkeyho smrti se stala Děsivá hora objektem zájmu italských horolezců. Robert Peary dosáhl Severního pólu, Roald Amundsen Jižního. Tenzing Norkej a Edmund Hillary stanuli na vrcholu Mt. Everestu – jen K2 se nikomu nedařilo dobýt. Jako nejvyšší nepokořený vrchol zůstávala K2 nejtěžším dosažitelným místem nad hladinou moře.

Italové se rozhodli dobýt horu a zvednout si tak národní sebevědomí pošramocené druhou světovou válkou. Ardito Desio, vedoucí výpravy, zajistil permit na rok 1954 a kladl velký důraz na to, aby jeho horolezci chápali, oč běží: „Pokud se vám podaří zlézt ten vrchol – a já jsem přesvědčen, že podaří –, celý svět vás bude opěvovat jako šampióny ještě dlouho po vaší smrti.“ Italská expedice se však měla stát nejkontroverznější výpravou na K2; ještě půlstoletí vzbuzovala polemiky – a to vše kvůli jednomu zmizelému stanu.

Výstup odstartoval velkolepě: šest stovek pákistánských nosičů, naložených třinácti tunami nákladu včetně dvou set třiceti rumělkových kyslíkových lahví, pochodovalo do základního tábora. Ale na konci července už o vrchol vážně soupeřili jen čtyři muži. Nejsilnější z nich, čtyřiadvacetiletý Walter Bonatti, byl zařazen do záložního B-týmu.

Dva dny před vrcholovým útokem dostal Bonatti za úkol vynést čtyřicet kilogramů kyslíkových lahví dvěma členům A-týmu. Rozhodl se proto využít pomoci pákistánského vysokohorského nosiče Amíra Mehdího, který rok předtím dokázal snést Hermanna Buhla dolů z Nanga Parbat. Mehdí měl sám políčeno na vrchol, a tak mu Bonatti nabídl dohodu: vynese-li Mehdí kyslík do vrcholového tábora, může přespat ve stanu A-týmu a připojit se k jejich vrcholovému útoku. Mehdí souhlasil a druhý den se spolu s Bonattim vydal na určené místo ve výšce 7925 metrů.

Když tam ale večer dorazili, A-tým zmizel i s jejich stanem. Bonatti hledal na svahu útočiště a volal na ztracené horolezce. V jednu chvíli zaslechl někoho křičet: „Složte kyslík a vraťte se dolů!“ Mehdí mezitím přecházel sem a tam a vztekle kopal do sněhu. „Řádil jak nespoutaný živel, šíleně křičel,“ vyprávěl Bonatti. Mehdí měl prsty nohou nacpané v italských vojenských botách o dvě čísla menší.

Bonatti usoudil, že sestupovat dolů potmě s někým, kdo necítí nohy, je předem ztracené, a proto přestal hledat stan a ve sněhu vydupal plošinu. Schoulil se k Mehdímu, cucali karamel a čekali na smrt. Omrzliny připravily později Mehdího o všechny prsty na nohou a zhruba třetinu jednoho chodidla. V roce 1954 se jednalo o nejvyšší nekrytý bivak v historii.

Mezitím odpočíval Achille Compagnoni, velitel A-týmu, ve stanu, tiše usrkával heřmánek a v ruce svíral tištěné memorandum, které ho ustanovovalo jako vedoucího. Jenže v zóně smrti neznamená mokrý papír vůbec nic, a proto se Compagnoni pojistil: posunul stan na nestabilní svah, aby ho Bonatti při vrcholovém útoku nemohl předstihnout.

Bonatti a Mehdí složili kyslík a s prvním ranním světlem sestoupili dolů. Až potom vylezl Compagnoni se svým partnerem Linem Lacedellim ze stanu a vrátili se pro kyslík. Obešli Bottleneck, i když skály pod jihovýchodní stěnou rovněž znamenaly potíže. Údajně jim došel kyslík a oba muži klopýtali a klouzali. Lacedelli za sebou viděl v halucinacích svoji snoubenku. Compagnoni zase potkal ducha kolegy, který zemřel v červnu. Palčáky jim nasákly vodou a zmrzly na kámen. Konečně, za soumraku 31. července 1954, vztyčil A-tým na vrcholu italskou vlajku. Sestupovali potmě, zastavovali jenom na občasný lok brandy a do stanu se dostali pozdě v noci.

Zpátky v základním táboře neprojevil Compagnoni žádnou lítost kvůli přesunutému stanu – naopak, vyžadoval vysvětlení, proč mu v jeho lahvích došel kyslík, ale všeobecná euforie přehlušila nakonec veškeré hádky. Při plavbě na luxusním vyhlídkovém parníku Asia působili všichni jako jeden tým. Nikdo nezveřejnil podrobnosti o nuceném bivaku. Rádio a televize vysílaly zprávy o italském triumfu do celého světa, italská i pákistánská vláda horolezce vyznamenala, papež Pius XII. přispěchal s požehnáním. Compagnoniho a Lacedelliho výstup byl zachycen na poštovních známkách i cigaretových kartonech. Horolezec Reinhold Messner to později zhodnotil tak, že vítězství na K2 pomohlo „Italy psychologicky znovuobrodit“ po traumatech fašismu a války.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohřbeni v oblacích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.