Jan Kostrhun

Absolvoval jedenáctiletou střední školu v Břeclavi, kde maturoval roku 1959. Roku 1964 vystudoval Vysokou školu zemědělskou v Brně. V letech 1965–1984 pracoval jako zootechnik. Nejprve na Státním statku Drnholec, po základní vojenské službě v Okresním plemenářském středisku v Hustopečích u Brna, zpočátku na postu plemenářského zootechnika, později odborného poradce a šlechtitele.

V období let 1985–1990 pracoval coby scenárista. Ovšem již od roku 1965 byl aktivní jako literát, scenárista a publicista. Je autorem či spoluautorem 25 knih, pěti celovečerních filmů, pěti dokumentárních filmů, dvou televizních inscenací a pěti rozhlasových her.

Je nositelem několika cen za literaturu a scénář.

Svatba století

Román o tom, jak nebezpečná nákaza slintavky a s tím spojená karanténa zamíchá osudy jihomoravské vesnice. Humorné epizody, vrcholící „svatbou století“ , při níž hranice karanténní zóny odděluje ženicha od nevěsty, se střídají s vážnými problémy tehdejší družstevní velkovýroby.

Jan Kostrhun

Svatba století

záznam biologického pokusu

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Kostrhun – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-61-1

Obsah

Jan Kostrhun

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první SMUTNÉ KINO

Kapitola druhá KOMICKÝ MRTVÝ BOD DRAMATU

Kapitola třetí DÁMA S PÁNY

Kapitola čtvrtá KLINICKÁ SMRT SMÍCHU

ČÁST DRUHÁ

Kapitola pátá NEBEZPEČNÁ NÁKAZA

Kapitola šestá SVATBA STOLETÍ

Kapitola sedmá VESELÉ KINO

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Všem, kteří mi pomohli

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první
SMUTNÉ KINO

ČTVRTEK 9. ZÁŘÍ 1982, DEN, KTERÝ ZATÍM NIKDO NEPOČÍTAL.

Miláčku můj sametový...

Lásko kradená ...

Tak to kdysi říkal?... Krásná slova, věru omamná, moc pěkná slova.

Ty si mě chceš připoutat, šeptala zadýchaně a Měsíc prosila o pomoc. Jmenovala se Helena.

Láska je lest, vábení slibů nikdy nenaplněných.

A on selhal. Nic neslíbil, a přece selhal.

Slova se sličnými tvářemi červencových dívek. Slova s tvářemi granátových jablek, slova tvarů od věků až na věky vábících. A ta jejich vůně, podobná vůni kvetoucích vinohradů v té zemi, kde rozpuknout se jenom do květu je málo. Vůně jako vánek. Jenom nemnoho lidí přivonělo k sladce kořeněnému dechu kvetoucích vinohradů, k vlhkému vláni omamných příslibů.

Láska je lest, vábení slibů nikdy nenaplněných.

A potom ty hrozínky drobných zelených kvítků ještě jednou rozkvetou a ještě jednou, a třeba tisíckrát při každém doušku vína znovu rozkvetou do dalšího květu, do další vůně a do jiskřivé barvy, do mámivé chuti, do smíchu, do radosti, do písničky, do vzletných slov, do barevných snů.

Slova se sličnými tvářemi červencových dívek, slova s tvářemi granátových jablek, slova tvarů od věků až na věky vábících, slova s vůní kvetoucích vinohradů, slova s hladkostí dušičkové svíce.

Láska je lest, vábení slibů nikdy nenaplněných.

Kde je ta dívka pro těch pět slovná začátku?

Kde je ta dívka, co se jí do vlasů slily všechny barvy světa?

Kde tedy je ta dívka s hřívou vraníka a s pletí barvy a hladkosti dušičkové svíce, co měla hrdlo, ramena a paže tvarů gotických, ruce s prsty jako stvořenými pro zlaté prsteny a pro klavírní sonátu, nebo pro vybírání cizích kapes, a to ostatní jako z pohádek Tisíce a jedné noci, věřte nevěřte, později absolventka filozofické fakulty, čtyři světové jazyky, tři světové parametry (95/58/83)?

Kde je ta černovláska s modrýma očima?

Kde by byla. Žena se z ní stala.

Leč láska je lest, vábení slibů nikdy nenaplněných.

A proto podruhé, k ženě Heleně:

„Miláčku můj sametový ...“

„Lásko kradená …“

Tiše vzdychne nad tím, co ještě nikdy neslyšela. Láska je lest.

Čest a lest, rád a spát...

Kam se tedy poděla ta dívka s modrýma očima? To jsme si už přece řekli: Žena se z ní stala.

A jak? — Docela snadno: „Jménem republiky…“ Na letiště Praha-Ruzyň právě přistává letadlo z Havany. V hale u denního baru ing. Václav Zouhar, CSc., kávou koňak zapíjí. Tvář exekutora. Ochranné zbarvení elegantně střiženého obleku, decentní harmonie barev. Hlouček opálených rekreantů, uprostřed bruneta s modrýma očima. Usmívá se. „Za čtrnáct dnů letím na Kubu s dalším turnusem. Proč byste nemohl opět letět s námi?... Nemáte dovolenou?“ zeptá se neodbytného ctitele, a tentokrát se zasměje nahlas.

Václav to slyšel všechno. Neotočil se. Dopil koňak. Žena usedla vedle něho. V hloučku rekreantů to zašumělo.

„Ahoj!“

„Ahoj“

„Půjdeme?“

„Půjdeme.“

A šli. Za nimi neodbytný ctitel s preparovaným krokodýlem. Nasedli do taxíku. Žena vedle řidiče, Václav dozadu vedle krokodýla.

„To jsem přivezla pro tebe. Víš, jaká je to vzácnost? Tak se netvař.“

Václav uposlechl. Když se přestal tvářit, vypadal ještě zarputileji. Venku pršelo. Václav se ohlédl zadním oknem na neodbytného, nyní již trochu zmoklého ctitele. Ten chlap se mi podobá, napadlo Václava. Nebo já jemu?

„Nový milenec?“ zeptal se, aby řeč nestála.

A potom soudní síň. Všude průvan. Vůně kávy.

„Jménem republiky …“

Rozsudek o rozvodu bude doručen poštou během čtrnácti dnů. Zase budou potíže s doporučeným dopisem, protože Václav už má takové povolání, že je vždycky někde jinde, než ho hledá poštovní doručovatelka.

V šatně čekal vycpaný krokodýl.

„Kde bydlíš?“ zeptal se Václav, aby řeč nestála.

„V Intercontinentalu na mě čekají nějací Francouzi. Mám ti také zajistit pokoj, nebo se budeš vracet domů?“

Domů ... Do strašidelného hradu ... Už jenom krokodýl tam chyběl.

Na večeři Francouzi obletovali černovlásku s modrýma očima jako rorýsi vysokou věž. Václav seděl stranou a tvářil se jako divoký a ostražitý aligátor, co se nejraději zdržuje v otevřené vodě a víří stojatou vodu v tůních a ztěžuje tak líhnutí moskytů. Ovšem nikoliv aligátor štikojed, ale aligátor lidojed, přesněji francouzojed. A to naštěstí nerozuměl francouzským lichotkám. Omračující róba. Francouzi v říji, Václav v pubertě. Raději odešel. Ulehl do postele vedle krokodýla.

Ráno se probudil vedle brunety s modrýma očima. Díval se na ni tak dlouho a tak upřeně, dokud nepohnula víčky. Tak svítá na jižní Moravě. Václav se zastyděl za svoji slabost. Také měl modré oči.

„Co naděláme,“ řekla žena trošku rozpačitě, ale spokojeně a slastně se protáhla.

„Pravda ... Co naděláme,“ souhlasil Václav.

Na nočním stolku ležel snubní prsten.

„Ahoj,“ šeptla černovlasá žena s modrýma očima. „Občas si vzpomeň.“

„Ahoj,“ odpověděl Václav. Bolelo ho srdce a bolest stoupala do hrdla. „A co když si vzpomenu?”

„Bylo to pěkné.”

S tím Václav v podstatě vždycky souhlasil.

„Ten rozvod byl přece tvůj nápad.”

Václav přikývl. „Už jsem nevěděl, jak bych ti udělal radost.”

„Jak tomu mám rozumět?”

„Třeba tak, že máš všechno, nač si vzpomeneš, jenom to jedno ti schází... A že nechci překážet.” Václav si také stáhnul snubní prsten a položil ho na noční stolek, takže tam už ležely ty prsteny dva. Maličký a veliký.

„Máš bříško jako medový vdolek ... Medový vdolek s rozinkou,” pravil Václav trošku smutně a vzpomněl si na dva snubní prsteny v propasti skříně, na dva mírně obnošené snubní prsteny mezi košilemi, kapesníky a fotografiemi z vojny.

Pohladil ji a políbil. A to bylo asi tak všechno. Proto ten tak trošku smutek. Neviděli se měsíc. A na vnitřní straně těch snubních prstenů bylo vyryto: Václav 15.8.1975, Helena 15.8.1975.

„Medový vdolek s rozinkou,” opakovala Helena po Václavovi.

„Nejsi moc na sladké, řekla bych,” povzdechla si Helena, řecky Helené, nejkrásnější z žen, dcera Diova, manželka spartského krále Menelaa, jemužji unesl Paris, syn trojského krále, a rozpoutala se krutá válka o čest, co se protáhla na deset let, a nebýt lsti, trvala by ještě déle, ne-li dodnes.

Čest a lest, dvě obyčejná slova, stačí dva tři řádky mezi nimi a máme tady rým.

„Něco jsem ti přivezla... Těšíš se?“

„Těšil jsem se na tebe.“ Pohladil ji a políbil.

Helena vstala nahá jako bříza v březnu.

Ať se vracela z Havany, Tokia, New Yorku nebo ze Strážnice, vždycky cestovala přes Podmolí. Tentokrát přijela z Vídně. Stála před Václavem v omračující tmavomodré domácí róbě se šikmým volánemoodstín světlejším, který se v mírné spirále vinul od pravého ramene přes levý bok k pravému kotníku. Průsvitnost té nádhery vyvážil odborník na lékárnických vážkách, splývavost odcizili zasněženému svítání.

„Panebože, ty jsi krásná, děvče moje, Helenko pralinko... Škoda, že se nevidíš, jak tě vidím já.“

Helena se usmála, nahé paže měla za zády. „No, až se vynadíváš, tak si vyber, z které ruky chceš.“

„To by ti ruce zdřevěněly.“ Václav ťukl ukazovákem do Helenina pravého lokte a vzápětí radostně chňapl po navijáku v rosničkově zelené metalíze, firma Shakespeare, Ambidex-Super Serie, typ 2499, váha sotva patnáct dekagramů, hodinářská práce, nevídaná věc, skvělá pomůcka sportovního rybáře pro jemný zimní rybolov, zkrátka a dobře, splněný sen vyvoleného.

„Ty jsi takový mizera!“ rozhorlila se Helena, „že bych tě tím navijákem nejraději majzla mezi oči a šla na nádraží!“

„Promiň,“ uculoval se Václav dojatě.

„Víš, co mi řekl prodavač?... Dali jsme se do řeči, protože jsem vlastně vůbec nevěděla, co chci koupit, jenom jsem prostě něco chtěla, no a když se ten prodavač dozvěděl, že naviják přivezu do Podmolí jednomu bláznivému rybáři, tak mi povídá: Madam, nic ve zlém, ale rád bych vám poradil, abyste toho vyvoleného neobdarovala předčasně.

Brala jsem to jako nějaký podivný kompliment, jemuž jsem pořádně nerozuměla. Jenomže ten prodavač měl pravdu!“

„Byl to určitě rybář,“ usmál se Václav a pohladil Helenu po stehnech až ke klínu.

„A ty se teď budeš mazlit s navijákem?!“

„Teď ne, slibuju.“

„A tady ti ještě ten prodavač posílá tohle. Tak si to prohlédni a napiš mi na papírek, co by se ti hodilo. Až se tady zase někdy stavím, pokud tě tedy ještě vůbec kdy budu chtít vidět...“

Byl to katalog firmy NORIS - SHAKESPEARE, ANGELGERÄTEFABRIK, KÖLN. Pruty, navijáky, šňůry, splávky, háčky, třpytky, woblery, těsta, žížaly, prostě báseň, ze které se rybáři zastavuje srdce. SHAKESPEARE ANGLERFIBEL 1982.

„No teď?! Teď si budeš číst?! Já tě asi vážně pustím k vodě, a to jednou provždy! Neprovokuj mě!... A tohle jsem vlastně taky přivezla pro tebe.“ Helena pohodila volánem toho nejsvůdnějšího domácího úboru, jaký kdy zavítal na jižní Moravu, do té země, kde nestačí jenom rozpuknout do květu. „Ale nosit to budu já, když dovolíš.“

„S radostí,“ souhlasil Václav velkoryse a pomyslelsi: Chovám se jako pitomec. Čestně sice, ale amatérsky. Už z té samoty trotlovatím, pokračoval v meditaci, v meditaci rozvedeného mládence, prsty jemně a téměř mimochodem hladil bříško jako medový vdolek, bříško ženy Heleny.

Helena byla průvodkyní ČEDOKU, a pokud se náhodou vyskytovala na území našeho státu, většinou doprovázela menší skupinky zahraničních turistů, kteří bez odmlouvání platili poněkud vyšší taxy než desetinásobně početnější výpravy s menšími nároky na komfort a projevovanou pozornost.

Jenom málokdy se stane, že vzájemné zalíbení muže a ženy přinese výrazné hodnoty celospolečenského rázu. Václavovi se to ve velmi těsné spolupráci s Helenou, tenkrát ještě Holeckou, po tatínkovi,podařilo. JZD ROZVOJ se sídlem v Podmolí prodávalo až do doby jejich seznámení jeden kilogram hroznů Moravským vinařským závodům v průměru za šest korun padesát haléřů, od té doby jinému odběrateli za tři dolary, přičemž k tak výraznému zhodnocení charakteristického plodu jižní Moravy došlo téměř bez investičních vkladů pouhým zužitkováním umu místních vinařů, kteří prostě proměnili veškerou úrodu hroznů JZD ROZVOJ (210 ha plodících vinic, průměrný výnos 98 q/ha, tedy celkem přes dva a půl tisíce tun hroznů) ve víno prvotřídní kvality, což jest operace zcela legální a vlastně žádoucí. Aby snad nedošlo k nějakým pochybnostem, je třeba zdůraznit, že všechny obchody probíhaly pouze a výhradně mezi zmocněnými peněžními ústavy. Jenom to víno vypili zámožní turisté v pravém moravském sklepě, za pravým dubovým stolem v družstevní vinárně U ZLATÉHO LVA v Podmolí, jejímž majitelem i provozovatelem bylo JZD ROZVOJ.

A krávy JZD ROZVOJ si pochvalovaly dojení od firmy ALFA LAVAL TUMBA, typu ALFA-MATIC „S“, zakoupené za nastřádané valuty.

Jenomže to všechno se mělo již velmi brzy stát minulostí.

Čest a lest... Bříško jako medový vdolek... Meditace rozvedeného mládence ...

„Víš,“ řekl Václav znenadání, oči upřené do stropu, „velká doba žádá velké stavby.“ A jeho prsty jemně, aniž by o tom jejich pán a vládce věděl, jemně jako lupínky jasmínu hladily bříško jako medový vdolek, bříško ženy Heleny.

Helena mlčela. Kdyby mohla usnout, usnula by. Kdyby se nestyděla plakat, plakala by; nakonec k tomu měla pádný důvod: Václav se zbláznil. Kdyby jí byl třeba nevěrný, budiž, proč ne, tajná láska, láska kradená. Kdyby ji už nechtěl, budiž, stává se, cesty toho mála mužů, co přežili emancipaci, co ještě pro všechny ženy na světě zbyli, vedou do daleka.

Ale on se zbláznil...!

A já jsem mu lhala...

Meditace rozvedeného mládence, to je řízný otrušík.

Ty krávy, co byl na ně Václav tak pyšný, to nebyly krávy jenom ledajaké, ale byly to černostrakaté krávy holštýnského plemene, nakoupené za nastřádané valuty až v daleké Kanadě, a telata se jim rodila po inseminaci importovanými dávkami semene, samozřejmě nakoupenými taktéž za nastřádané valuty.

A nebyla to špatná investice.

A nebyla to špatná výměna za burgundské bílé, co je u nás na jižní Moravě tak dobré, že se mu vzhledem k ochraně názvu Burgundské bílé musí říkat při uvedení na trh Rulandské bílé. Ve vinárně U ZLATÉHO LVA se však z Václavova rozhodnutí říkalo burgundskému bílému i nadále burgundské bílé, neboť jednak vinárna není trh a jednak ať si mezinárodní soud trhne nohou.

Věru to nebyla špatná výměna za müller-thurgau, neuburské, ryzlink rýnský a ryzlink vlašský, pálavu a sauvignon, frankovku, svatovavřinecké a na závěr zlatý hřeb mistra vinaře JZD ROZVOJ — CABERNET SAUVIGNON, víno rubínově červené barvy, nevídaně zajímavé a osobité vůně i chuti, velmi vzácný kultivar, CABERNET SAUVIGNON, CHAMPION XV. VALTICKÝCH VINNÝCH TRHŮ v roce 1981, nejvýše oceněné víno Jihomoravského kraje (19,12 bodu) — cena Krajské zemědělské správy Brno; nejvýše oceněné červené víno — cena výboru Valtických vinných trhů; nejvýše oceněné víno JZD v okresu Březová — cena okresního výboru Svazu družstevních rolníků; nejvýše oceněné víno zemědělského podniku v okresu Březová — cena Okresní zemědělské správy Březová.

Kdo umí, umí. Kdo neumí, učí.

A mistr vinař opravdu uměl. Samozřejmě se mu neříkalo Mistr vinař, to by se mohlo dotknout jiných Mistrů, ale agronom. Inženýr agronom, vinice a sady, tak to měl na dveřích bílé na modrém.

Meditace rozvedeného mládence...

Opravdu to nebyla špatná investice, opravdu to byla skvělá výměna. Nadojit pět šest tisíc litrů mléka za rok nebyl pro žádnou z těch krav černostrakatého holštýnského plemene problém, ba bylo mezi nimi hodně takových, co nadojily i dvakrát tolik. V JZD ROZVOJ vyrobili tolik mléka jako ve třech sousedních družstvech dohromady.

Jenomže to všechno se mělo již velmi brzy stát minulostí.

Čest a lest...

Není třeba rozebírat, co se v předsedech těch okolních jednotných zemědělských družstev za pár let nastřádalo.

Pět anonymních dopisů za kvartál byla asi tak norma, na kterou si Václav už zvykl.

Jenže všechny dopisy, tedy i anonymní, se archivují.

Jednou — možná — přijde jejich doba.

A k tomu neuspořádaný osobní život.

Rozvedený. Opravdu rozvedený?

Simca 1307/GLS barvy dobré černé kávy s dobrou smetanou půl na půl.

Meditace rozvedeného mládence ...

Doba archivovaných anonymních dopisů totiž opravdu přišla.

Tohle jí přece nebudu vyprávět, říkal si Václav. Co by si o nás pomyslela?

„Velká doba žádá velké stavby,“ opakoval Václav. Pro nezasvěcené to určitě muselo znít pomateně. A nikdo zasvěcený poblíž nebyl. Vedle Václava ležela Helena.

Helenka pralinka. Přišla po setmění, odejde zítra v noci.

„Nebudeme raději spát?“ zeptala se.

„Raději budeme spát,“ odpověděla si sama, jenom aby se nemusela zeptat, jak už to ženy dělávají: Máš mě vůbec ještě rád?

Spát a rád, dvě obyčejná slova, stačí dva tři řádky mezi nimi a máme tady rým.

Byly doby, kdy se Linda Sladká živila způsobem, jemuž se dokonce i v denním tisku říká prostituce. Prokurátor to také říkal. Ale ty doby již dávno minuly. V pětadvaceti letech je dávno i to, co se přihodilo před třemi léty, a z těch posledních tří roků Linda strávila jedenadvacet měsíců v zařízení nápravné výchovy. Byla to ženská věznice, jak také jinak, jaká by to potom byla výchova, ale přesto Linda Sladká od té doby říkala: Všichni chlapi jsou prasáci. A říkala to se sladkou něhou v ústech.

Stačily dva kroky, stačila obyčejná chůze a Linda Sladká se stávala sladkou Lindou.

Linda Sladká byla chodící přesmyčkou.

Ale k přesmyknutí Lindy Sladké ve sladkou Lindu nebylo zapotřebí právě a pouze namáhavé chůze, docházelo k němu i tehdy, když jenom ležela. Linda Sladká mohla dělat cokoliv a stávala se sladkou. Býti sladkou měla přímo v rodném listě. Pro její decentní a poměrně vzácnou profesi nezávislé socioložky bylo ostatně velmi důležité, aby byla čistá, svěží, voňavá, půvabně upravená, jedním slovem sladká, to bylo stejně důležité jako razítko lidové školy umění v jejím občanském průkazu na straně deváté.

Linda Sladká se specializovala na sociologický průzkum řidičů. Pracovala každý druhý čtvrtek v měsíci. Nepracovala pro peníze, pracovala pro radost. Peníze pouze potřebovala.

A protože byl právě jeden druhý čtvrtek a Linda Sladká se již vyspala, vykoupala, vysprchovala a promasírovala omamnými krémy, dokouřila kentku a oblékla se do sladce vycházkového. Potom vyšla před secesní dům na Mendelově náměstí v Brně, usedla do černé volhy taxislužby a nechala se odvézt na výpadovku na jižním okraji města. O Mendelovi Johannu Gregorovi věděla jenom tolik, že tento opat augustiniánského kláštera v Brně se stal zakladatelem nauky o dědičnosti. O Johannu Gregoru Mendelovi věděla jenom tolik, že v roce 1865 stanovil na základě přesných číselných poměrů obecně platné zákonitosti přenášení dědičných vloh z rodičů na potomstvo. O Mendelovi toho Linda Sladká kdysi věděla mnohem víc, bývala výbornou studentkou, ale to, co jí zůstalo z nabytých vědomostí v hlavě, stačilo, aby si umínila, že bude bydlet právě na Mendelově náměstí. A nakonec toho opravdu dosáhla. Naplnilo ji to jistým drobným uspokojením. A nemusela poslouchat matčiny lamentace. Matka se vdávala, ještě jí nebylo dvacet. A nemusela přehlížet otcovo ustarané čelo. Otec vydělával dva tisíce jedno sto měsíčně.

Září — víno vaří.

A tohle září vařilo, jenom co je pravda. Lísteček se nepohnul, slunečnice klopily tváře a těch jablek, co se urodilo...

Na výpadovce nepostála dlouho. Sladce mávla rukou a nasedla do stříbrně metalizovaného vozu solidní značky BMW a s neodolatelně příjemnou rutinou nevtíravé profesionálky zapředla s řidičem nezávazný rozhovor. Řidič unavený perným týdnem se rázem ocitl takřka v sedmém nebi a ani na mysl mu nepřišlo, že se stal objektem sociologického průzkumu. Lindiny závěry pro něho vyzněly příznivě. Vyhověl oběma požadavkům.

„Budete-li spokojen, mám u vás tisíc korun. Nebudu-li spokojena já, pamatuji si poznávací značku vašeho bavoráku,“ řekla Linda a klidná jako doma v koupelně se svlékla do naha.

Stáli na polní cestě u stohu slámy. Elegantnímu, mírně prošedivělému brunetovi se lehce chvěly prsty s pěstěnými nehty. Stohu slámy nebylo potřeba. Automobil solidní značky BMW měl samozřejmě v repertoáru svých předností také snadno a rychle a téměř nenápadně proveditelnou lůžkovou úpravu sedadel.

Netrvalo to dlouho a byli spokojeni oba. Rozešli se jako dobří přátelé. Elegantní brunet, šestačtyřicet let, ženatý, dvě děti, byl vysoce postaveným expertem přes barevné televizory. Barevné televizory, připsala si Linda do diáře k jeho telefonnímu číslu na den devátého, druhý čtvrtek v měsíci září. A ke druhému: Kara, kožichy. A ke třetímu: Vysoká škola zemědělská. A ke čtvrtému: Spisovatel. K čemu to může být dobré, spisovatel?... Ale napsala si.

Tisíc korun dnes už zřejmě nejsou žádné peníze.

Spisovatel... A měla toho všeho dost. Ale ještě musela do práce, aby Mistr Sabina neprskal. A musela jet tramvají, protože Mistr Sabina ji s oblibou vyhlížel z okna lidové školy umění. Přepravovat svoje sladké tělo tramvají se Lindě upřímně hnusilo. Až příliš jí tento způsob přesunu připomínal tu cestu poslední, snad jenom s tím rozdílem, že ty oči, co jí šmejdily nejčastěji pod halenkou jako nenasytné blechy, byly až příliš živé, stejně jako občas nějaká ta ruka nebo útočné slabiny říjného chlapa na sukni v krajině hýždí.

Mistr Sabina, muž, co tolik chtěl, ale nikdy nemohl být umělcem, ačkoliv se jím cítil být přímo hmatatelně, zase nesnášel jiné způsoby cestování do práce své podřízené. Mistr Sabina totiž nesnášel téměř všechny způsoby Lindy Sladké, neboť po ní toužil ještě více než po umělecké dráze a velmi správně tušil, že po ní prahne marně. Bolestně marně. Kromě svého směšného platu byl Mistr Sabina ještě navíc holohlavý, nepříliš vysokého vzrůstu a obtloustlý. Takže se mohl na sladkou Lindu jenom dívat a tiše po ní toužit, rozpolceně ji nesnášet a vyčkávat na příležitost nějakého zásadního maléru. Zachránit Lindu Sladkou a spoléhat na její vděčnost, tak by to možná šlo.

A Lindě Sladké nezbývalo než jezdit do práce tramvají, tou tramvají z veselých písniček, co zastavovala přímo pod okny ponurého domu, bývalého kláštera, nyní svatostánku umění s nezničitelnýmimřížemi na oknech. A také záclonami. Když se zavlnila opona loutkového divadla na třetím okně vpravo ode dveří, znamenalo to, že Mistr Sabina přitiskl housle bradou k rameni, samozřejmě bílý kapesník, a navzdory vyučovacímu harmonogramu strnul s levicí na hmatníku jako na fotografii staré půl století. Jednu takovou Lindě věnoval k narozeninám. Neměl na ní ani jednu vrásku, ale zato husté černé vlasy, frak a bílého motýlka. Nechal se vyfotografovat předčasně, to se stává. SPANILÉ SLEČNĚ LINDĚ SLADKÉ OD HOUSLOVÉHO VIRTUOSA MELICHARA SABINY, stálo na té fotografii.

K nejkrásnější ženské nejslavnější chlap, jenomže z toho Linda Sladká již dávno vyrostla.

Nejoblíbenějším skladatelem duše Mistra Sabiny byl Antonín Dvořák. Koncert pro spanilou slečnu Lindu tedy Mistr Sabina zahajoval promyšleně vybranou částí symfonické básně PÍSEŇ BOHATÝRSKÁ.

Sladká Linda stoupala po schodišti do svého útulného kamrlíku. Převlékla se do ohavného tmavomodrého silonového pláště, osobně zakoupeného Mistrem Sabinou. A řádně vyúčtovaného, samozřejmě. Vábí mě kontrasty, říkával Mistr Sabina. A kontrast vašeho spanilého půvabu s pracovní konfekcí mě inspiruje k symfonii, říkával s oblibou.

Při převlékání kostýmu Linda slýchala SVATEBNÍ KOŠILI.

Úklid lidové školy umění Linda pravidelně začínala v oddělení dechových nástrojů. A z dáli zněla HUMORESKA.

V předsíni bytu na Mendelově náměstí měla Linda jediného společníka: krejčovskou pannu, vyšňořenou do hnědozelené tvídové sukně, tmavozeleného úpletového roláku a semišového saka. Na zemi zívaly hnědé šněrovací škrpály. Tak se tenkrát vrátila ze zařízení nápravné výchovy. Ještě teď to všechno smrdělo jedenadvaceti měsíci kriminálu!

Nebyl to žádný lákavý odér. A dokud si tedy Linda Sladká mohla vybrat mezi tramvají a vězením, volila raději tramvaj.

Výhodný sňatek by byl ovšem jistější.

Na služební cesty a v pohodlných automobilech však jezdili jenom sami ženatí pánové.

Pronásleduje-li člověka žena, byť milující, může se stát z pronásledovaného člověka úspěšný filozof. Úspěšnost filozofů je však problematická.

Pronásleduje-li člověk sám sebe, říká se tomu meditace.

Meditace rozvedeného mládence.

Zkratka evokuje drogu: MRM.

Po drogách je euforie, po euforii kocovina. Čím jsi se pokazil, tím se zase naprav, ošidně nabádá lidová moudrost. A člověk medituje. Zorničky se rozšiřují. Zvyšuje se frekvence srdeční činnosti. Vypadávají vlasy. Vznikají vrásky, nepozorovaně jako krápníky, jako eroze Pavlovských vrchů. Vlastní mozek je vždycky při ruce.

Houká sýček, odkudsi kamsi jede vlak, ani pes neštěkne.

„Spíš?“

„Jak bych mohla...“

„Znáš dámu s pány?“

„Co to je?“

„Taková hra.“

A noc plyne, široká, hluboká a tichá voda, splav v nedohlednu a peřeje vysoko v horách. Jenomže nesedíš pod vrbou na břehu Dyje, Václave Zouhare, nečekáš na candáta, až vyjede na lup, ani úhoře se nedočkáš, ani toho sumce, z něhož znáš jenom tlamu, rozevřenou jako skříň. Kolikrát jsi na něho líčil léčku z neodolatelného klubka rousnic, kolikrát jsi po něm házel třpytkou, když se přesně dvě hodiny po západu slunce vynořil s vlnou na hřbetě a skrz tu svoji hrůznou tlamu procedil ve spirále dolů po proudu svůj revír. Spolkl by tě i s botami, kdyby nato přišlo, a ty na něho jenom se svojí troufalostí a s proutkem jako prst a vlascem jako vlásek. Budiž, tvoje věc, Václave Zouhare, jenomže teď nesedíš pod vrbou na břehu Dyje a noc plyne rychleji než tvoje dobré předsevzetí: jak široká a hluboká a tichá voda to je, tak je záludná a zrádná a nebezpečná.

„Máš starosti?“

„Sem tam nějaká by se našla.“

„Také kvůli mně?“

„Co se dá dělat...“

„A mohla bych ti nějak pomoci?“

„Možná bych byl srdnatější, kdybych tě vůbec nikdy nepotkal.“

„To je od tebe opravdu milé.“

„Neřekl bych.“

„Potkal bys jinou.“

„To je možné... Jenomže miluju tebe, když dovolíš.“

„Nezbývá mi, než abych ti věřila.“

Slovo meditace zní příliš osudově. I když zkratka evokuje drogu: MRM. Říkejme raději rozjímání, meditoval Václav. RRM.

„Jako dobří hospodáři přece nedopustíme, aby těch pětatřicet miliónů nakonec přešoupli na jiný okres.“

Co se proinvestuje, to se počítá.

Jednoho slavnostně prosluněného dne v měsíci růží svištěla od vesnice k vesnici na okrese Březová kolona nablýskaných automobilů. Chléb, kterým delegaci tu i tam vítaly dívky v národních krojích, těsně před použitím vyjmuli zodpovědní lidé ze zapečetěných skříní, slavnostně a tajemně jako korunovační klenoty. Stejně tak v JZD ROZVOJ. V Podmolí byl připraven i oběd, naprosto zodpovědně a perfektně nezávadně, z dovezených surovin; zapečetěných. Dokonce i koláče, pravé moravské, z dovezených surovin; zapečetěných. Jenže ouha!, moravské koláče je třeba lehce poprášit cukrem. A žádný cukr moučka již zapečetěn nebyl. Václav Zouhar vyřešil problém s přehledem až obdivuhodným: Dal dobrému vojáku Kosinovi padesátikorunu a poslal ho pro práškový cukr do obchodního střediska UNIVERSAL.

„Nikdo se nesmí dozvědět, na co ten cukr potřebujeme!“ apeloval prosebně i výhružně zodpovědný člověk.

Za pět minut to samozřejmě vědělo celé Podmolí. Ale nic se nestalo, všechno proběhlo hladce. Později dokonce i pomeranče sehnali, když jeden ze vzácných hostů s díky odmítl moravské víno, jak mu přikazovala víra, a přál si pomerančovou šťávu. Nikoliv džus, džusy totiž jeho země exportovala ve velkém, ale pomerančovou šťávu. Když je po ruce vrtulník a vysílačky, dá se sehnat všechno. I pomeranče. V měsíci růží.

„Nikdo se nesmí dozvědět, na co ty pomeranče potřebujeme!“ letělo éterem.

Ale kvůli této drobnosti si Václav na ten den nevzpomněl, v paměti ho strašila jiná věc: Když vzácným hostům ukazovali velkokapacitní kravín, sice ještě rozestavěný, ale toho dne v pořadí a podle programu již devátý, řekl Václavovi jeden ze vzácných hostů s nelíčeným údivem:

„Musíte být nesmírně bohatá země!“

Václav se tenkrát v tom měsíci růží trochu začervenal. Pokud si toho snad někdo povšiml, mohl si to vysvětlit jako projev skromnosti. Zbytečné skromnosti.

Ing. Václav Zouhar, CSc., byl předsedou JZD ROZVOJ se sídlem v Podmolí a vůbec neměl za co se stydět, tenkrát v tom měsíci růží.

Slovo rozjímání zní poněkud starosvětsky. Petrolejová lampa a oheň v krbu, na kolenou ovčí houněa u dveří pes. Nebo také kořínky a odvar z černého bezu, hluboký les. A stejně to evokuje drogu. Říkejme raději hloubání, meditoval Václav. HRM.

Helena spí, milovaná.

A venku se rozpršelo.

Za všechno dobré, co Václava v životě potkalo, vděčil ženám a Vysoké škole zemědělské v Brně. A také za všechno ostatní, co nebylo dobré.

Venku pršelo, ťuky ťuk.

Václav měl tu moc, že mu napršelo vždycky, když potřeboval. Nebo naopak. Vždycky, když pršelo, uměl si najít důvod, proč je dobře, že prší.

A dnes je déšť velmi výhodný, bláta bude po kolena.

Helena spí.

Měl jsem povědět, co se děje.

Ale Václav vlastně nikdy Heleně neříkal, co se děje. Scházeli se jenom občas a na příliš krátkou dobu, než aby ztráceli čas rozptylujícím dialogem, zbytečnostmi.

A tento krach byl opravdu zbytečný. Zbytečný, protože na sto procent marný a možná i škodlivý, jako když Přemysl Otakar II., král železný a zlatý, reagoval zlostně a v uražené pýše na vyhlášení aberachtu v červnu 1276.

Na tvrdou realitu je třeba reagovat tvrdě a realisticky.

Jenže jak by reagovala Helena, když já jsem zklamal?

Jednou taky pršelo a byly žně a to je vždycky na draka, taková kombinace. Člověk sedí jako v mraveništi, jedním okem se dívá z okna, druhým okem na hodinky. Ing. Václav Zouhar, CSc., se jel projet. Člověk jede, řídí a řadí a brzdí, stěrače mlaskají. Oranžové monstrum umývalo patníky a ten obraz Václavovi připadal tak apokalyptický, že odstavil vůz na krajnici a nebyl schopen pohybu, poněkud nadneseně řečeno. Vznešené soustrojí, traktor s cisternou vody, převody, náhony, rozvody, hydraulika,nafta, guma, ocel a vysoce kvalifikovaný strojník, a to vše jenom proto, aby v noci odráželo sklíčko sotva velikosti dlaně světlo reflektorů.

A navíc pršelo.

Podobným způsobem budeme vyrábět mléko, napadlo Václava.

Ale stejně zašel k řediteli Okresní správy silnic. „Poslyš,“ řekl mu, protože byly žně a pršelo, „kdybych já řediteloval tomuhle podniku, tak si každou sobotu vezmu kbelík vody a smetáček a za půl dne musím tomu svému podniku vydělat sto tisíc umýváním patníků.“

„Patníkům se už dávno neříká patníky,“ odvětil ten ředitel vlídně. „Ale jinak máš možnost... Ředitelovat i vydělávat. Já bych si s radostí lebedil v důchodu.“

„To bych si tedy polepšil,“ Václav na to. „Já totiž budu vyrábět mléko tak, jak ty umýváš patníky.“

Pohovořili a rozešli se v dobrém. A protože měly být žně, ale pršelo, Václav navštívil ještě svoji kolegyni Ludmilku, kdysi Zámečníkovou, nyní Kolibovou, předsedkyni JZD NOVÝ ŽIVOT se sídlem v Holasicích. Jako bývalý spolužák mohl vstupovat do její rezidence neohlášen.

Za všechno dobré, co Václava v životě potkalo, vděčil ženám a Vysoké škole zemědělské v Brně.

A protože k Ludmile Kolibové, kdysi Zámečníkové, vstoupilneohlášen, přistihl ji, že pláče. Tedy nenápadně, ale plakala.

„Co se děje?“

„Nevidíš?“ kývla hlavou k oknu.

„Prší.“ Pokrčil rameny. „Tak si dáme kávu.“

„Prší, a mně zahálí na dvoře šest kombajnů!“ Nevydržela, vzlykla.

Ženy obvykle reagují na tvrdou realitu přece jenom jinak než muži.

„A zítra mně dva kooperační kombajny odjedou.“ Ze zásuvky, kde předsedové mívají koňak nebo šňupací tabák, vylovila kapesníček a zrcátko.

„Až přestane pršet, tak ti půjčím svoje dva kombajny.“

„Chtěla bych je vidět...“

„Pamatuješ, jak jsi tenkrát parádně omdlela? A jak potom...“ Naštěstí se včas zarazil. „Zítra máš na dvoře dva kombajny s firmou JZD ROZVOJ.“

„A co ty?“

„Co já?“

„Předstihnu tě v ukončení žní.“

Usmál se té roztomilé naivitě předsedkyně JZD NOVÝ ŽIVOT inženýrky Ludmily Kolibové, dříve Zámečníkové. „Já si samozřejmě jinde vypůjčím tři kombajny.“

A také by už měl někdo konečně spočítat, kolik nás ta každoroční hra s přesunováním kombajnů stojí peněz, pomyslel si, protože to již spočítané měl. Výlety kombajnů stály hodně peněz. Ale zase vznikl skvělý televizní seriál.

„Mizero!“ Vstala a dala mu pusu. Právě v té chvíli sekretářka přinášela dvě kávy. Pobryndala vyšívanou dečku. Porazila vázičku. Zapomněla schovat sacharín (místo cukru) pro soudružku předsedkyni.

Ženy reagují na tvrdou realitu přece jenom jinak než muži.

A jak bude reagovat Helena, to se teprve ukáže, pokud se tvrdá realita opravdu stane tvrdou realitou v celém svém duhovém spektru.

Něco jiného jsou totiž pocity, možná oprávněné obavy, nepříliš povzbudivé zkušenosti z blízkého i vzdálenějšího okolí, a něco úplně jiného je tvrdá realita v celém svém duhovém spektru. Zatím bylo tvrdou realitou jenom to, že v jihozápadní části hospodářského střediska JZD ROZVOJ se sídlem v Podmolí rostl z bláta velkokapacitní kravín s ustájovací kapacitou 1200 míst.

A proč by měl Václav vyprávět Heleně právě o kravíně, když se jednou za uherský rok sejdou, to tedy opravdu nevěděl. Stačilo, že nad tím meditoval více, než mu svědčilo.

A že za ním Helena přijela, aby se prospala.

Není to stárnutí?

Děsivé pomyšlení, ve čtyřiceti letech.

Každý druhý čtvrtek v měsíci se sladká Linda potřebovala trošku napít, a činila tak v baru ROXY. Její starší bratr Matouš tam pracoval jako vrátný, a protože byl po mamince, ochotnické herečce, velmi citlivý, kompenzoval se uměním. Podle své sestry Lindy například vytesal z kmenu hrušně alegorii Moravy a vystavil ji na obdiv celému světu, tedy sobě a svému domácímu pánu, doktoru Váchalovi. Doktor Váchal nijak zvlášť neprotestoval. Matouši Sladkému se mohl postavit na odpor s nadějí na přežití pouze vrhač nožů. Matouš Sladký musel být ve výtahu skloněný a musel stát úhlopříčně, aby se do kabiny vůbec vešel. Jeho hlavní pracovní náplní bylo, že nejdříve hosty vítal ve vyhlášeném baru ROXY a potom se s nimi loučil, pravda, někdy se to neobešlo bez asistence hlídky VB. Není tedy divu, že umění potřeboval více než sluneční svit, jinak by v něm duše bloudila nakřivo. Dobrodružství smyslů — tak označoval své řezbářské práce, když se s ním doktor Váchal přel o smyslu života a o svobodném umění. Půvab řezbářských prací vyhazovače z ROXY baru netkvěl v rozumové analýze polarity lidského bytí, ale v prostém, bezprostředním okouzlení životem. Vyhazovač z ROXY baru a řezbář umělec Matouš Sladký se nejlépe cítil tam, kde nacházel jistoty biologické existence: Květ, strom a list. Ženu a lásku. Tedy jistoty tak otřesené každonočním cvrkotem v baru ROXY. Jeho tvorba se upínala k tradicím oné středomořské smyslovosti, která podnítila antiku a znovu vykvetla v renesanci, aby pak — tolikrát modifikována — procházela evropským uměním až dodnes, k vyhazovači z ROXY baru a řezbáři umělci, ovládanému okouzlenou smyslovosti Augusta Renoira a v námětech a formách blízkému nejen AristiduMaillolovi, ale také umění lidovému a především jeho elementárnímu obdivu k přírodě.

„Dnes večer vypadáš přímo tragicky,“ přivítal Matouš svoji sestru Lindu, což znamenalo, že opět pomýšlí na nějaké zvěčnění do nesmrtelnosti, tentokrát zřejmě v pochmurné kompozici.

„Na čem právě pracuješ, Mistře?“ zeptala se Linda. Ráda dělala členům rodiny aspoň občas radost.

Matouš se polichoceně, ale smutně usmál. „Pomník padlým stromům,“ zašeptal a vedl Lindu přes parket do potemnělého boxu. Šli pomalu, aby si všichni potenciálně možní budoucí otrapové stačili všimnout, pod čí ochranou je tahle sladká blonďatá pusinka.

Těm, kteří nepochopili, domluvil ještě doktor Váchal; již popíjel v plyšovém hnízdě svůj první džbánek vlašského ryzlinku. Také doktor Váchal míval občas žaludek jako na vodě. Vlastně se jmenoval Josef Homola, a jako Josef Homola měl praxi především ve výrobě betonových panelů; kvalifikace pomocný dělník, kdysi vyučený kožešník. Jako doktor Blažej Váchal měl Josef Homola praxi především v oboru sňatkových podvodů. Dva roky sňatkových podvodů, tři roky výroba betonových panelů, tři roky sňatkové podvody, pět let výroba betonových panelů, nyní již pátý rok sňatkové podvody, a tedy nejméně sedm let výroby betonových panelů, až spadne klec. A šmytec, ženy s penzí nejsou žádný artikl. Doktor Váchal měl bystré rentgenové oči a citlivý radar, který zachytil ženu v duševní či citové tísni stejně spolehlivě jako radar lidí netalentovaných třeba lokomotivu. Pouze menší pracnost a příjemnější pracoviště rozhodlo o tom, že se doktor Váchal specializoval na sňatkové podvody, a nikoliv na psychiatrii.

Ačkoliv: Včera odpoledne si kupoval Brněnský večerník, zachytil signály, náhodou jemně a s požitkem vrazil do boubelatě baculaté ženy se zrzavýmpřelivem a smutnýma očima v mírně pokročilém středním věku, šaramantně se jí omluvil a hned se dal do práce. Základní triky doktora Váchala byly dva: Přinutit vyhlédnutý objekt, aby se mu dobrovolně oddal. Rozechvět vyhlédnutému objektu vnitřní strany stehen. A potom už to šlo samospádem. A doktor Váchal byl králem. Žena dokáže sehrát v posteli jakoukoliv roli, ale vnitřním stranám stehen neporučí. To uměl doktor Váchal. Sám měl při tom pocity, jako kdyby ho někdo lechtal na chodidle, ale tím lépe pro jeho profesi. Nehledal slasti sedmého nebe, ale obživu. Když někdy četl milostné verše, aby měl matérii pro parafrázi a improvizaci, bývalo mu smutno. Moc smutno. Kdyby doktor Váchal psal milostné verše, asi by ty jeho sbírky básní vypadaly docela jinak.

Zrzavá byla vdova. Výborně!

Zrzavá bydlela v malém domku na Floriánově ulici v Králově Poli. Výborně!

Když zavětřil, necítil žádné podezřelé pachy. Výborně! Mohl začít.

Začala zrzavá: „Ani nevíte, jak jsem ráda, že jsem potkala někoho jako vy... Jemného člověka s pochopením pro obyčejné ženské starosti a přitom statného muže.“

Doktor Váchal okamžitě zbystřil pozornost. Nymfomanka? Na to pozor! To by se mohlo stát, že by se klepaly nohy doktoru Váchalovi!

„Přivezli mně třicet metráků uhlí... Ale na to teď nebudeme myslet.“

Doktor Váchal se jemně, chápavě a tázavě usmíval a častoval se nevybíravými výrazy. Jeho radar dozrál ke generální opravě, ne-li přímo do šrotu. Třicet metráků uhlí!! „Právě naopak,“ odporoval vychovaně. „Nejdříve se musíme oprostit od všedního, a teprve potom nám spolu může býti dobře.“

Toho všedního byla pěkná hromada. Prostě třicet metráků. Uprostřed dvorku, pět metrů od okna do sklepa, protože tam byl záhon trávníčku s růžičkami a jehličnatými stromečky.

„To je maličkost,“ prohlásil doktor Váchal a pohladil zrzavou po hebké tvářičce. „Máte nějakou šikovnou lopatu?“

Nějaká lopata sice v domě byla, ale nebylo to ono. Doktoru Váchalovi prošlo rukama při výrobě betonových panelů již hodně lopat, aby na první pohled rozeznal jejich kvalitu a míru použitelnosti pro tu kterou příležitost.

„Nezlobte se, ale...“ Něžně se usmál na zrzavou. „Když pracuji, rád se dotýkám dokonalých tvarů. To mi působí ještě větší potěšení než práce sama o sobě.“ A podíval se na zrzavou takovým způsobem, že si přejela dlaněmi po bocích, sklopila oči, zády se opřela o prosluněnou stěnu verandy a stiskla kolena.

„Zajdu si domů. Mám lopatu s násadou zhotovenou na míru.“

„Ale to snad... Teď hned?“

„Za půl hodinky jsem zpátky.“

„Stačilo by... zítra... Nebo pozítří...“

Doktor Váchal se tedy rozhodl jinak. Na ženách sice spáchal již mnoho přečinů, ale zločinu na ženě se nedopustil nikdy. Ze zásady i z profesionální etiky.

Odešel si pro lopatu až na druhý den, tedy dnes ráno.

A to už věděl, že zrzavá není vdova, ale že má manžela teprve v nemocnici na operaci žlučníku. To už věděl, že jeho radar je rozladěný jako basa pod okapem. Políbil zrzavou na pusinku a na čelíčko a ještě na bříško.

Jmenovala se Slavěna a říkala si Slávinka.

„Ještě si chvilku poležím,“ zašeptala. „Ale vrať se brzy, krtečku.“ A vyprovodila doktora Váchala pohledem, který mu byl jedinou odměnou za vynaložené úsilí.

Krtečku...! Ale mohl dopadnout ještě hůře.

To je zajímavé, pomyslel si doktor Váchal, jak mizerně jdou v září obchody. Nejlepší měsíce jsou v zimě a na jaře.

A odjel na druhý konec Brna do Pisárek. Už se těšil, jak se vyspí a zapomene na všechno.

Jeho podnájemník Matouš Sladký seděl na obrubníku silnice horního konce ulice Kamenomlýnské, toho konce, co se táhne do příkrého svahu a končí plotem. Tvářil se tragicky. Po pravé ruce měl v úhledném troj stupu několik lahví piva, vlevo od něho se strměla do výše hromada uhlí, zhruba třicet metráků, na hromadě dvě pohozené lopaty.

Doktor Váchal již dávno nezpůsobil nikomu takovou radost svým příchodem.

Matouš Sladký si s úlevou oddechl, dokonce se usmál na svého domácího pána. „Taky po šichtě?“ zeptal se dobromyslně a bělostnými řezáky odkousl z láhve piva stříbrnou korunku uzávěru.

Dnešní džbánek vlašského ryzlinku šel tedy na konto ztrát, a byl perně zasloužený.

„Představuji si tu sochu asi tak,“ šeptal Matouš Lindě a hudba hrála tango, „že bys bolestí sražená na kolena klečela na pařezu. Že bys byla torzem stromu...“

Linda byla torzem ženy. „Dnes ne, Matouši, prosím tě... Promluvíme si třeba zítra, ale dnes už ne...“

Doktor Váchal galantně povstal a políbil dámě ruku. Jeho radary bláznily, až z toho měl zimnici.

Slovo hloubání zní skoro jako hloubení, snadno dojde k překlepu. A od hloubení je již jenom vrabčí skok k lopatě, meditoval Václav. Říkejme raději mudrování, v tom byli sedláci vždycky velmistři. MRM.

Helena se asi probudila, neboť zavrněla, vzdychla. Paží šustivě přejela po naškrobeném povlaku, lehkými údery dlaně zkoumala polštář. Nic nenašla, a jak by také mohla, když to, co hledala, se krčilo za křeslem v nejčernějším koutě pokoje a natahovalo si to trenýrky. Levou nohu to už v nich mělo.

Václav se zaposlouchal do předjitřní tmy. Cvrlikání vrabců a kokrhání kohoutů již páralo černý rubáš, čůrky deště ty díry trpělivě stehovaly. A ještě slyšel, ale přece i viděl, jak se dlouhé nohy vymanily z objetí přikrývky a odkoply ji na zem. Každé zašustění povlaků znamenalo jiný pohyb a on každý z těch pohybů viděl. Byl to tak pěkný pohled, ta představa, že zapochyboval o správnosti svého rozhodnutí tiše se obléknout a nenápadně, pokud možno sprintem se vzdálit.

K čemu drama v ložnici, když venku prší na scénu?

Ale asi jsem jí měl přece jenom povědět, co se děje.

„Vašku“, zašeptala, jako voní chleba nebo cokoliv k jídlu, když má člověk hlad. „Vašku, jsi tady?“

„Jo,“ zabručel a rázně vrazil i druhou nohou do trenýrek a pak si je škubnutím natáhl tam, kam patřily. Ale pak se tomu musel smát, tomu, kam patřily a kde byly, tedy trošku naopak.

„Proč nejsi vedle mne?“

„Protože jdu do práce.“

„Už zas? Vždyť jsi mi odešel hned zvečera... A proč je tady taková tma?“ Helena se natáhla přes manželskou postel a škubla závěsem. „Prší,“ podivila se zklamaně.

„Ještě jednou a spadne ti celá ta paráda na hlavu.“

Závěs byl silný a těžký jako divadelní opona. Václav si ho pořídil, když mu nadšený brigádník ing. Václav Zouhar, CSc., vztyčil za pomoci jiných brigádníků přímo pod okny stožár s výbojkovým osvětlením.

Ať člověk udělá cokoliv, všechno se za jistých okolností může obrátit proti němu, což se podařiloi Václavovi, a to nejen v případě výbojkového osvětlení. Václav mohl usnout jenom ve tmě; to dříve netušil.

„No vidíš, hned je tady veseleji.“ Helena svítilanapříč široké postele. „A co máš na sobě?“ podivila se.

Václav trčel uprostřed ložnice jako branec před odvodní komisí.

Helena se rozpustile chichotala, a přesto to byl smích královny, když se šaškovi povedl přemet, až rolničky zacinkaly, smích nijak veselé královny Heleny. „Kdybyste jenom vy mužští věděli, jak jste v těch vašich trenýrkách komičtí.“

„Prosím tě, pochop...“

„Nepochopím. A pojď za mnou, jestli mě máš ještě aspoň trošku rád.“

To byla silná slova, žerty stranou. „Než se probudíš, jako podruhé než se probudíš, tak jsem zase zpátky.“

„Mám tomu rozumět tak, že kdybych teď usnula, tak se probudím až někdy před polednem? Takovou nehoráznost jsi chtěl říci?“

„No, právě. A kdyby ses náhodou nechtěla probudit ani před polednem, tak tě prostě vzbudím.“

„Ty nevíš, že milovat se místo oběda je hřích?“

„Hřích? Snad cikánský oběd, ne?... Tak to jsme spolu už sedm let v pekle.“

„Občas mívám takový pocit... Nechoď ještě... Helena poklekla, prosebně sepjala dlaně. A sepjala je tak, aby nestínily nic z toho, co ji dělalo ještě pěknější, než když bývala vzhledem k jiným okolnostem oblečená. Teď by měli vidět brigádníci, co umí obyčejná zářivka. Teď by měli ti brigádníci vidět Helenu, a jižní Moravu by záhy pokryl les ocelových trubek a nad krajinou by noc co noc plála miliarda studených sluncí.

Ted’ už Václav věděl, že neodejde. A proč také? Co by ještě asi tak mohl zachránit? Leda že by se zabarikádoval v kanceláři a vyhlásil hladovku. V novinách by o něm stejně nepsali.

„Literatura uvádí,“ řekl Václav zamyšleně, aby nepodlehl dojetí a sebelítosti, „že zhruba pětasedmdesát procent žen je téměř nebo zcela frigidních...Proč já mám takovou smůlu, že se vždycky zamiluju jenom do ženy normální?“

„Tu tvoji literaturu bych někdy chtěla vidět... Pojď za mnou. Odkdy slavní předsedové ještě slavnějších jednotných zemědělských družstev vstávají za tmy do práce? Na co potom mají lidi, ti slavní předsedové?“

No, právě, v tom to asi bude...Kurníkšopa!

Čas uzrál, aby se Václav schoval někam do tepla. Někam, kde nemusí myslet, mudrovat, hloubat, rozjímat, meditovat...

Helena byla někde chladná, jinde horká. „Správně, tak jedná chlap,“ šeptala mu do úst a jazyk mu hladila jazykem. „Tak jedná chlap,“ hladila ho, „který má tu čest,“ hladila ho téměř nedočkavě, „býti mým mužem... Miláčkem,“ dodala něžně.

Václav, bůhví proč, ale on to věděl, pocítil strach, byť jenom na okamžik.

„Miláčku můj sametový...“

Když kvetou vinohrady, co ještě tisíckrát znovu rozkvetou při každém doušku, granátová jablka, hladkost dušičkových svící...

Láska je lest, vábení slibů nikdy nenaplněných. Čest a lest, rád a spát, miluješ mě? Požehnej sám sobě, amen.

„Chtěla bych, aby nám dnes něco hrálo...Jemně...Něžně...Pomalu... A dlouho...“

Václav tedy vstal s galantností a ochotou mužům přímo vrozenou. Zapraštělo mu v kloubech, jako když se řítí k zemi starý a vykotlaný topol. To nebylo vrozené, to mu daroval život. Přišoural se k magnetofonu. Kdykoliv viděl nahého chlapa jinde než ve sprše, musel se chtě nechtě smát. Aspoň v duchu. Naštěstí se neviděl. Jenom v duchu. Vzdychl sám nad sebou a vyčítavě pokýval ustaranou hlavou.

Tak tedy: BONEY M. / BOONOONOONOOS.

A raději tam dal hned druhou stranu stereokazety, na počitadle našel MALAIKU. Malaika je taková pěkná píseň pro začátek něžností.

„A proč zrovna dnes potřebuješ hudbu?“

„Víš, nepřiznala jsem se ti k jedné moc důležité věci. K něčemu jsem se rozhodla a bojím se ti to povědět.“

„Výborně!“ Václav si lízl třešňovice, napil se koly a zapálil si cigaretu. Zachmuřeně očekával ránu palicí.

„Ale když ti to řeknu, tak ty mně to budeš určitě rozmlouvat.“

„Raději mi to tedy neříkej, prosím tě. Já nechci myslet... Nemůžu.“

„Je to opravdu moc vážná věc.“

BONEY M. klouzali skladbou CONZUELA BIAZ. ConzuelaBiaz je taková pěkná písnička pro mazlení po něžnostech.

„Podívej se, Helenko pralinko,“ řekl Václav a tvářil se jako otec velmi početné rodiny, kterému nejmladší dcera sladce oznámila nežádoucí početí. „Když jsem celý večer vlastně mlčel, tak to bylo proto, že bych ti mohl povídat jenom o samých moc vážných věcech. Přímo strašných, řekl bych, kdyby mně bylo o dvacet let méně. Všechno ti to samozřejmě povyprávím. Někdy. Nejdříve zítra, až to nějak dopadne.“

„Záležitosti mužů přinášejí ženám jenom trápení.“

„A naopak...“ Václav se opravdu celou duší i tělem položil do role ustaraného otce velmi početné rodiny, kterému nejmladší ze čtyř dcer sladce oznámila ... „Tvůj problém bude nepochybně zase ženská záležitost.“

BONEY M. rozbrnkali skladbu BREAKAWAY. Breakaway je taková pěkná písnička pro povzbuzení krevního oběhu po mazlení.

„Můj problém není žádný problém. Řekla jsem rozhodnutí.“

„Proč tedy o tom mluvíme? Sděl mi svoje rozhodnutí a hotovo. Půjdu se dospat do koupelny.“

„Blázínku! Právě naopak. Copak to pořád ještě nechápeš?“

„Kdo pochopí ženu, brzy umře... Utrápí se k smrti... Tak mluv.“

„Bojím se.“

„Já taky.“

Čím méně oděvních součástí pokrývá vznosné tělo pána tvorstva, tím hloupěji muž vypadá, na rozdíl od ženy; v tom je ta lest přírody a lásky. To ovšem neznamená, že Václav byl natvrdlý jenom proto, že neměl kravatu. Václav nebyl natvrdlý. Václav chápal. A zbytek tušil. Věděl také, co by měl udělat: Vydolovat ze skříně krabičku vystlanou červeným sametem s obnošenými snubními prsteny. Pokud se týká snubních prstenů, bylo všechno v pořádku. Ale kromě toho již nebylo v pořádku vůbec nic, bohužel. A nejméně v pořádku byl Václav, a to ze dvou zásadních důvodů.

„Týká se to rozhodnutí jenom tebe?“ zeptal se, aby zase taky něco řekl.

„Hlavně tebe a mne. Teď se jedná především o nás dva.“

„A za sebe jsi se už rozhodla.“

Helena přikývla.

BONEY M. nasadili na svoje parádní číslo stereokazetyBoonoonoonoos: SAD MOVIES neboli Smutné kino.

„Tak to rozhodni i za mě. Souhlasím předem.“

„Nezapomeň, co nám k tomu hráli.“

„Nezapomenu,“ slíbil Václav. A pohladil Helenu a políbil ji. A to nebylo všechno.

Meditace rozvedeného mládence...

Smutné kino...

Drama v ložnici, prší na scénu ...

Dáma s pány ...

Konec kazety neslyšela ani Helena, ani Václav. Poslední v řadě stála písnička GOOD BYE MY FRIEND.

Kapitola druhá
KOMICKÝ MRTVÝ BOD DRAMATU

PÁTEK 10. ZÁŘÍ 1982, DEN, KTERÝ ZATÍM NIKDO NEPOČÍTAL.

Probudil je telefon.

Ale ještě předtím se mu zdál sen: Zdálo se mu, že stojí na břehu Dyje. S udicí, jak jinak. Pojednou z Dyje vystupuje sedm volků vykrmených a krásného vzhledu a popásají se na říční trávě. A hle, za nimi vystupuje jiných sedm volků, nevzhledných, velice bídného vzrůstu a vychrtlých. Něco tak šeredného nebylo k vidění v celé moravské zemi ani jinde. Jenom ve snu. A ti vychrtlí a šerední volci sežrali prvních sedm volků vykrmených. Ačkoliv se volci vykrmení dostali do útrob volků vychrtlých, nebylo znát, že tam jsou. Volci zůstali nápadně šerední jako předtím.

A vtom procitl. Probudil ho telefon.

Jak šťastně si lidé museli žít, než jeden z nich vynalezl telefon. Někdy přece stačí, když posel přinese špatnou zprávu o deset minut později, někdy jei těch deset minut víc než dost. A kolik těch zpráv bývá tak dobrých, aby deset minut prodlení ubralo na radosti, kolik asi?

Přál bych vám, pane Alexandře Grahame Belle, abyste teď byl na mém místě!

„Vyložíš mi sen?“

„Povídej... Ale co s tím telefonem?... Ba, vykašleme se na telefon.“

„Zdálo se mi, že jsem stál na břehu ...“ Telefon senedal ani poslouchat, ani neposlouchat. Václav se stočil do klubíčka a přikryl se i s hlavou. Podle toho, jaký měl hlad, usoudil, že čas tohoto zmoklého dne již nepochybně dospěl k dosti pokročilému dopoledni.

Průser jak mraky, říká se v takových případech, a Václav také tak učinil. V hlavě se mu rozjasnilo. Slyšel Helenu:

„Tak nejdříve pozdravím, například dobrý den, a představím se... Inženýr Zouhar není přítomen. Odjel na služební cestu na východní Slovensko. Mohu mu něco vyřídit, až se zase někdy vrátí?... Ale vy po mně chcete nemožné! Když tady není, odkud ho vyčaruju? ... Nezdá se vám, vážený pane, že jste příliš indiskrétní? ... Ano, jmenuji se Zouharová, máte skvělé informace ...“

A tím pádem katastrofa nabyla velmi konkrétních obrysů. Václav se s překotností až nedůstojnou vyklubal na světlo boží. „Dovolíš?“ Vzal Heleně telefonní sluchátko.

„Teď před tím hulvátem vypadám jako lhářka.“

„Prosím?“ houkl Václav do sluchátka.

„Slezák ... Čekáme jenom na tebe. A dlouho!“

„Bohužel se musím ... omluvit... Žlučníkový záchvat.“

„Nebuď naivní. Posílám pro tebe vůz. Pokud se nedostavíš do třiceti minut, bude se to podobat velmi vážnému porušení stranické a pracovní kázně, samozřejmě s těmi nejpřísnější mi důsledky. Rozumíme si?“

Václav přikývl, Václav rozuměl dokonale. Nešlo mu ani tak o to, že by si těžko hledal i místo u lopaty v případě nejpřísnějšího trestu, ale že by u té lopaty byl již úplně mimo hru. Odepsaný muž, jak se říká v podobných případech.

No tak sakra odepsaný!!! Kvůli tomu přece nebudu poskakovat jako tajtrlík!

„Musím odejít.“

„To nemyslíš vážně?“ Helena se rozhořčeně rozhlédla po něčem na sebe, nic nenašla, a najednou celá stydlivá a rozpačitá a zaskočená si před sebe postavila peřinu. „Vidíme se jednou za uherský rok, ale o to mi vlastně ani nejde. Jde mi především o to, že tě někdo zavolá takovým způsobem a ty se můžeš přerazit jako nějaký hejpočkej! Copak si nemůžeš udělit náhradní volno? Nebo dovolenou?! Copak opravdu nemůžeš mít žlučníkový záchvat?!“

„Teď už ne,“ přiznal se Václav a díval se do země.

„Přinesu ti patnáct potvrzení o lékařském ošetření.“

Václav zavrtěl hlavou. Měl strach. Pod oknem zastavilo auto.

„A můžeš mi to aspoň nějak vysvětlit?“

„To by bylo na dlouhou řeč.“

„A ono jde o minuty,“ prohodila Helena opovržlivě.

„Přesně tak.“ Václav se zmužile pokusil o shovívavý úsměv. Byl to žalostný pokus, přežalostný. Bál se také o Helenu, Tedy vlastně zase o sebe.

„Ty můj milovaný hlupáčku ... Bože, tak velikého jsem tě viděla...“ Heleniny oči se již neleskly jenom hněvem. „No tak utíkej, ať nezmeškáš, hrdino ... Klíč ti nechám pod rohožkou.“ A utřela si slzu. „Jak banální...“

„Ale já se přece brzy vrátím. Ty nepočkáš?“

„Také mám svoje povinnosti. Naštěstí. V Brně v hotelu na mě čeká skupina rakouských turistů...“

Václav se podíval na hodinky. Nenápadně.

Helena zavřela oči, aby nic neviděla. „Největší potíž našeho vztahu spočívala odjakživa v tom, že jsme spolu jenom spali... Nakonec to byl dobrý nápad, že jsem se s tebou rozvedla, jak se zdá.“

Václav se pokusil zažertovat: „Největší štěstí našeho vztahu odjakživa spočívalo v tom, že jsme spolu jenom spali... Byl to ode mne opravdu dobrý nápad — rozvést se, abychom se milovali.“

Žert se příliš nepovedl. Nejhorší pokusy se bohužel odečítají jenom při některých soutěžích tanečních párů, a toto zjevně nebyl tento případ. Václavův pokus se počítal.

Helena otevřela oči, jako když blýskavě cvakne čepel nože. Byly to opravdu ostře nabroušené oči. Přesto řekla docela klidně:

„Jenomže já už to tak nechci. A rozvádět se s tebou už taky nemusím. Naštěstí!“

Z vymezených třiceti minut jich sedm již uplynulo. A ing. Václav Zouhar, CSc., se musel ještě oholit a obléknout za úspěšného muže.

Ani mu to nedalo tolik práce, jako námahy.

A tak se vydal do své bitvy. Možná poslední. A jak málo stačilo, aby to nebyla jenom jeho bitva.

Na scénu pršelo. V ložnici drama.

Ty doby, kdy tento řidič tohoto černého vozu Tatra 613 otevíral dveře také ing. Václavu Zouharovi, CSc., již minuly. Minula zřejmě také doba, kdy s ním po dobu společné cesty ochotně a příjemně konverzoval třeba o lhostejné a líné mládeži neboo problémech řídící práce.

„Musíte těmi dveřmi tak mlátit?“ zavrčel nyní řidič a jeli.

Už je to se mnou asi opravdu zlé, pomyslel si Václav a zamrzelo ho, že s dveřmi černého vozu opravdu nepráskl podle chuti.

Nuže tedy, jeli. Kaluže nekaluže, zvedala se za nimi kalná vodní tříšť. Na scénu pršelo, a jak to tak vypadalo, hned tak pršet nepřestane.

Václav měl při své práci často příležitost pozorovat s ostychem a ještě větší lítostí, kolik neuvěřitelné námahy občas ženy vynaloží, aby sobě i okolí zdůvodnily, proč milují právě toho opilce nebo lenocha či surovce nebo děvkaře a defraudanta, drzého chmatáka a hulváta nebo na druhé straně zase toho budižkničemu s věčně otevřenou pusou a velikým břichem. Václava děsilo pomyšlení, že by si někdy také k němu musela žena vymýšlet dobrou vlastnost, jako si smutný rybář musí vymyslet dravou rybu v mrtvém rybníku. Proti takové eventuálně možné situaci znal jenom jedinou obranu: neposkytnout žádné ženě tolik času, aby poznala všechny jeho špatné vlastnosti.

S Helenou se mu tento systém dařil opravdu znamenitě.

Vrátný Kosina zvedl závoru a zasalutoval v základním postoji. Vrátný Kosina patřil k těm vzácným charakterům, které jsou pyšné na uniformu a hlavně na sebe v té uniformě. Uniforma pro vrátného, to byl také Václavův nápad. A také jenom Václava Kosina takto zdravil. Václava a občas ministra, když byl ohlášen, jinak nikoho. Zásadně!

Velká doba vyžaduje velké stavby, v případě kravínů pak velkokapacitní kravíny. Tuny oceli, co ji s takovou chutí chroustají stájové výpary; nadžlabový dopravník za čtvrt miliónu to vydrží sotva tři roky. Železobetonové bunkry, s nimiž se za pět let nedá udělat nic jiného než si na ně zvyknout. Technika kosmického věku, stejně složitá jako zranitelná. Všechno je na stykače a vypínače, jenom krávy ne. Jenom kravám se to pořád nelíbí. A polím se nelíbí cisterny tekutého hnoje, tisíce hektolitrů kejdy stále kolem dokola, polím se to nelíbí a řekám taky ne. Krávy, pole, řeky, pryč se staromilstvím, velká doba vyžaduje velké stavby, v případě kravínů pak velkokapacitní kravíny. Co stavba, to experiment. Desítky projekčních kanceláří, stokrát se opakující tytéž chyby dle metodiky, co stavba, to experiment bratru za pětadvacet miliónů, velkokapacitní kravíny tekou samospádem, jsme bohatá země, všichni to říkají.

„Jako dobří hospodáři přece nedopustíme, aby tu možnost proinvestovat pětatřicet miliónů nakonec přešoupli na jiný okres. Vaše družstvo je ekonomicky dost silné, aby si takovou stavbu mohlo dovolit.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svatba století.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.