.

Poprvé vydáno v Londýně nakladatelstvím Hodder & Stoughton, pod názvem The Rabbi’s Daughter, v roce 2007.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Reva Mannová, 2007

Translation © Sabina Čechová, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN 978–80–7217–627–4

.

Věnováno památce

dr. Alfreda Seymana (Geršona),

který mi dodal odvahu

napsat to tak, jak to je.

.

Jména a další detaily, podle kterých by se dala určit totožnost osob vystupujících v této knize, byly kvůli ochraně jejich soukromí změněny.

Některé události byly zestručněny, jiné rozvinuty nebo chronologicky přeskládány tak, aby vyjadřovaly mé vlastní vnímání jejich důležitosti a významu.

1

Pokání

Jak poznáte, že vaše pokání bylo úspěšné?

Ocitnete se v podobné situaci,

jako když jste v minulosti zhřešili,

ale nyní nezhřešíte.

Rambam, Hilchot tešuva, Pravidla pokání

Dívám se oknem knihovny, jak se zlaté paprsky odrážejí od bílých zdí Jeruzaléma, a toužím být venku a koupat se ve slunci. Chtěla bych zamířit na pláž u Tel Avivu, svléknout své pytlovité oblečení, natáhnout se na písek a odpočinout si od každodenní přísné praxe zpytování svědomí, modlitby a studia, které od nás vyžadují v semináři. Je spalující horko a já si představuji na své kůži chladivé vlny Středozemního moře, jak by spláchly pot, který se mi hromadí ve vlasech a stéká za krk. Ale vím, že opalování u moře patří k požitkům mého minulého života, bezstarostné světské existence, kterou jsem dobrovolně vyměnila za absolutní pravdy ultraortodoxní židovské doktríny. Teď musím přísně dodržovat zákony umírněnosti a neodhalovat své tělo na veřejnosti. Ale přestože se denně modlím a dodržuji micvot, pořád cítím touhu obléknout si džíny, nebo dokonce bikiny.

Bikiny, které jsem si přivezla s sebou, když jsem se stěhovala do Izraele, jsou teď zahrabané vzadu ve skříni, ale stejně by mi už asi byly malé. Přibrala jsem, jak do sebe cpu o každém šábesu kugel a talíře koláčů a sladkostí na všech těch zásnubních a svatebních hostinách, které se staly součástí mého nového života. Mé štíhlé tělo je teď obaleno tukovým polštářem, a když stojím nahá před zrcadlem, stěží se poznávám. Kdysi ploché břicho se vydouvá nad dříve štíhlýma nohama, které teď ve stehnech přetékají jedna do druhé, a vystouplé lícní kosti se skrývají pod boubelatými tvářemi. Můj vzhled se změnil. Za ty dva roky, co jsem se sem přestěhovala z Londýna, jsem se proměnila ze štíhlé atraktivní dívky ve staromódní matronu. Naštěstí jsou ta přebytečná kila dobře zamaskována pod náboženským stejnokrojem: dlouhou beztvarou sukní, košilí ke krku a s dlouhým rukávem a pod tlustými punčochami – tohle mám na sobě dokonce i v těchto srpnových vedrech. Vím, že v jídle hledám útěchu a náhradu za sex; žvýkání a polykání místo líbání a mazlení. Neustále cítím potřebu utěšovat se jídlem, dokonce i zakázanými potravinami, jako je šťavnaté růžové humří maso, po kterém pořád toužím.

Můj pohled zabloudí ke vzdálené stěně knihovny, podél polic, kde je uloženo Pět knih Mojžíšových, Proroci, Talmud, Midraš a další učené texty, až k místu, kde sedí paní Hillmanová, můj idol, vzor zbožné židovské ženy, a čte Zohar. My dívky z ješivy Světlo Sionu jí přezdíváme „Hilly“, je vdaná a v předem dohodnutém manželství má čtrnáct dětí; nezabývá se zevnějškem, nikdy si nevšimne kukuřičných lupínků, které se jí přilepily k vlasům, nebo vzájemně neladících kusů oblečení a věnuje svůj život výuce Tóry. Je v ní něco éterického, zdá se odpoutaná od materiálního bytí. Představuji si, že žije ve světě Jeciry nebo Malchut, v těch vyšších světech, o kterých nás učí. Mezi dívkami se říká, že je lamedvavnik, jedna ze šestatřiceti spravedlivých, jejichž zásluhou existuje svět. Chci být stejná jako ona a stát se zbožnou židovskou ženou, ale pochybuji, že kdy budu dostatečně duchovně na výši, abych viděla za vnější zdání do království, kde záleží jen na kráse duše.

Hilly vypadá pokojně, otáčí soustředěně stránky svaté knihy. Při pohledu na ni zapomínám na úporné letní vedro a na svou touhu po zakázaném a povzbudí mě to k návratu ke studiu. Vezmu těžký text ležící přede mnou, Rambamova Pravidla pokání, a pečlivě čtu rady tohoto středověkého filozofa, protože tady, ve Světle Sionu, činím pokání.

Rambam nabádá kajícníky, aby přešli do druhého extrému, a tímto způsobem našli rovnováhu. Dává za příklad chamtivého muže, který se má kát tak, že bude štědře přispívat na charitu. Až ovládne svou slabost, může se vrátit na zlatou střední cestu.

Čím víc čtu, tím víc cítím, že Rambamovo pojednání bylo napsáno speciálně pro mě, Revu Mannovou, která si odpykává množství hříchů, touží změnit minulý způsob života a chce žít podle židovských zákonů. Od Hilly jsem se dozvěděla, že jakmile se zbavím svých slabostí, Bůh mě postaví do podobné situace, jako byla ta, v níž jsem v minulosti zhřešila. Když projdu zkouškou a nepodlehnu pokušení, zvítězím nad svými špatnými vlastnostmi.

Už je to devět měsíců, co žiji v celibátu, a jsem rozhodnutá, že až se příště oddám nějakému muži, bude to o svatební noci s mým manželem, dá-li Bůh, znalcem Tóry. Ale dnes, přestože se snažím soustředit na studium, stránky se mi rozmazávají před očima a v hlavě mi víří minulost. Má touha po doušku svobody mi přinesla vzpomínku na Chrise, mého londýnského přítele, a vidím před sebou jeho vysokou postavu s dlouhýma rukama a nohama, s prsty pianisty,modrýma očima, úzkými růžovými rty a s neholenými tvářemi zarostlými týdenním strništěm. Je prostovlasý a na sobě má rybářský svetr koupený na dovolené v Irsku. V ruce nese svou dírkovou kameru, do které proniká světlo pod určitým úhlem, a tím je dosaženo zkreslujícího efektu. Často ji používal, když mě fotografoval nahou, aby mohl zvětšit moje prsa a zadek a pohrávat si s tvary mého těla.

Potřesu hlavou, abych se těch obrazů zbavila a vrátila se zpátky do přítomnosti. Rozhlížím se po ostatních dívkách, všechny jsou ponořené do práce. Naše společná touha činit pokání nás váže dohromady, i když jsme prošly různými životními cestami a máme máloco společného. Je tady Dvojre, moje spolužačka, křtěná Jane, narozená ve velšské katolické rodině. Vyprávěla mi, jak ji přitahovaly příběhy Starého zákona, a tvrdí, že slyšela, jak k ní promlouvají Mojžíš, Abrahám a Izák. V závěrečné fázi svého obrácení na judaismus se ponořila do vody v mikve a vynořila se znovuzrozená jako židovka. Pak prohlásila, že její nové jméno je Dvojre – jako ta prorokyně. Je zasnoubená s Yonatanem, také konvertitou a následovníkem chasidské sekty Toldes Aharon. Jakmile se vdá, ostříhá si své dlouhé světlé kadeře, nasadí si paruku a na ni malý kulatý klobouček, aby si nikdo nespletl tu umělou kštici s jejími vlastními vlasy.

Přestože sleduji podobný cíl, jsem jiná než ona a ostatní dívky ze světských rodin, které se na cestě po Středním východě setkaly u Zdi nářků se studentem ješivy, jenž jim o šabatu nabídl jídlo zdarma nebo je pozval na přednášku o důkazech Boží existence – a ony se nadchly pro tu vzrušující směs lásky a esoterického učení a skončily tady jako studentky. Já jsem dcera ortodoxního rabína a vnučka rabína, který byl vrchním rabínem Izraele. Tento náboženský svět důvěrně znám. Já už vím, že košer jsou jen zvířata, která přežvykují a mají zcela rozdělená kopyta, a proto je vepřové zakázáno. Vím, že židé smějí jíst jen ty ryby, které mají ploutve i šupiny. Umím číst hebrejštinu a zpaměti odříkávat modlitby. Ale také zjišťuji, že v tomto světě je toho daleko víc, než jsem si dosud uvědomovala. Určitě jsem si nikdy neuměla představit intenzitu spirituálního usilování o dosažení svatosti nebo do jaké míry se člověk musí vyhýbat modernímu myšlení a kultuře, aby to jeho mysl neodvádělo od zbožnosti. Vždycky jsem si myslela, že přístup mého otce, který spojoval světský život s náboženským a integroval soudobé pojmy do starých zvyklostí, byl tou správnou židovskou cestou. Ale tady v ješivě je tento druh syntézy odsuzován, jelikož zastánci ultraortodoxního židovství věří, že jakékoli vnější vlivy znečistí jejich pečlivě ohraničený a chráněný svět.

Přestože většina dívek, které tady studují, má už něco za sebou, nechtěla bych, aby věděly o vzpomínkách na Chrise, které mě najednou zaplavily. Nikdy jsem jim neřekla, že jsem měla nežidovského přítele, že jsem ho potkala v zákulisním baru koncertního sálu Hammersmith Odeon, když tam fotografoval pro časopis Melody Maker. Proklouzla jsem tehdy do baru s fanynkou, která měla přístup do zákulisí. A zcela určitě bych nikdy neprozradila, že mě Chris toho večera sbalil a že pak nasypal na zrcátko lajny krystalického kokainu, nabídl mně a já jsem vdechla každou nosní dírkou jednu, stáhla jsem ho z barové stoličky a odvedla ho na dámské záchodky, kde mi to udělal zezadu. Při té vzpomínce se otřesu a vydechnu úlevou, že jsem našla toto útočiště čistoty, kde se oprostím od minulosti.

Můj otec často kázal o nebezpečí smíšených sňatků. Říkával, že někdy stačí drobná rozmíška, aby z milencových křesťanských rtů vyklouzla slova „špinavá židovko“. Ale já jsem věděla, že bych si nikdy nemohla vzít za muže člena otcovy komunity, nějakého tupého londýnského židovského chlapce, který pracuje ve firmě svého tatíčka a fénuje si vlasy. Chris byl nezávislý a přemýšlivý a já jsem si byla jistá, že by se mým rodičům líbil, jen kdyby byl žid. Ale když zjistili, že chodím s křesťanem, nevyhlásili žádné ultimátum ani neprosili, abych to s ním skončila. Místo toho mě vyhodili z domu a vyhrožovali, že za mě budou držet šivu, týden největšího smutku za zemřelé, jako bych skutečně zemřela. Nikdy jsem nevěřila, že by mě opravdu vyhnali, bez ohledu na závažnost mých prohřešků. Ale té noci, kdy mi sdělili, že mám čtyřiadvacet hodin na to, abych si sbalila věci, odešla a už se nevracela, můj otec kolem sebe vztyčil neproniknutelnou ledovou stěnu. Nebylo možné se k němu dostat. Cítila jsem se úplně opuštěná a bála jsem se, že pro své rodiče budu opravdu navždycky mrtvá.

V té době moji rodiče určitě nejvíc ze všeho toužili po tom, aby se mě zbavili, protože už měli oba dost trápení, které kvůli mně prožívali: sexuální promiskuita, problémy se zákonem, narkomanie. Protrpěli si mou nezodpovědnost v době, kdy jsem zežloutla jako kanárek po nákaze žloutenkou B, chytila jsem ji při pohlavním styku s feťákem, jenž si do žíly stříkl víno. Sehnali mi potřebnou lékařskou pomoc, dva měsíce o mě pečovali a pak mě poslali do kibucu v Izraeli, abych se zotavila. Jen o pár měsíců později – pořád ještě v Izraeli – jsem je znovu volala na pomoc, když byl můj přítel Itai zadržen s deseti kilogramy hašiše a svedl vinu na mě, protože se bál armádního vězení. Tehdy mi rodiče také pomohli, sehnali právníky a peníze na zaplacení pokut. Ale když jsem si po návratu do Londýna začala s Chrisem, překročila jsem hranici a zdálo se, že není cesty zpátky. Udělala jsem něco nevyslovitelného. Chodila jsem s gojem. Teprve teď, když si uvědomuji důležitost budování židovského domova v duchu tóry, chápu, proč byl můj vztah s Chrisem pro otce tak nepřípustný. Ale tehdy jsem měla pocit, že jsem potkala skutečnou lásku a nedokázala jsem se jí vzdát.

Té osudné noci, když pro mě Chris přišel, aby mi pomohl odnést tašky s mými věcmi dolů do auta, narazili jsme na mé rodiče. Prchali z bytu, aby nemuseli být svědky mého odchodu. Ve své naivitě a navzdory mým radám se Chris pokusil s otcem promluvit.

„Mohl bych vám říct jen pár slov, pane?“ zeptal se nevinně.

Můj otec si rukou zastínil tvář, aby se vyhnul pohledu na nežida, který miluje jeho dceru, vzal matku pod paží a zrychlil krok. Bylo pro něj nemyslitelné přijmout skutečnost, že jeho dcera je s nežidem. V jeho představách židé vstupovali do manželství jen se židy.

Nikdy jsem si nemyslela, že se s Chrisem vezmeme. Vždycky jsem ve skrytu duše věděla, že tomu vztahu něco chybí. Přesto byly první měsíce našeho společného života blažené. Byla to moje první opravdová známost. Navzdory tomu, v jak pochybných kulisách proběhlo naše první setkání, v ostrém světle zákulisních záchodků s odpadkovým košem přetékajícím vložkami a zakrvácenými tampony, se záchodovou mísou umazanou exkrementy, ve špinavém prostředí, které jen zvyšovalo naše sexuální nutkání a moje vzrušení, nezůstal náš vztah jen na fyzické úrovni, ale rozvinul se a obsáhl mnohem víc. Mohla jsem s Chrisem mluvit a cítila jsem, že mi rozumí. Byl mým přítelem a důvěrníkem. Neodsuzoval mě za mou minulost, ale viděl moje dobré stránky a chtěl mi pomoct na sobě pracovat. Vzdělával mě a seznámil mě s uměním a literaturou. Chodila jsem s ním do galerií a muzeí. Naše nejoblíbenější byly galerie Photographer´s Gallery v Soho a Tate, kde jsem se zamilovala do fotografií a olejů Davida Hockneyho. Předtím jsem se nikdy nedostala moc daleko od otcovy synagogy v centru Londýna a teď mě Chris bral o víkendech na průzkum anglického venkova. Chodili jsme pahorkatinami a údolími a pak jsme se většinou zastavili v místní hospodě na venkovský oběd. Chris mě naučil vařit. Začali jsme s jednoduchými jídly, třeba květák se sýrovou omáčkou, a i když se mi podařilo omáčku připálit, nevzdal se a pokračoval s mým kulinářským vzděláváním, dokud jsem nezvládla i pečené maso a jablečný koláč. Chris byl můj spasitel, můj mesiáš. Pod jeho ochrannými křídly jsem se dostala z příležitostného braní drog. Jasně že si někdy ubalil cigaretu marihuany nebo si šňupl kokain, ale jen výjimečně. Závislost na drogách měl za sebou.

Byl to Chris, komu jsem svěřila své nejniternější tajemství: chtěla jsem studovat na porodní asistentku. Ode dne, kdy jsem úplně pochopila, že moje sestra Michelle je retardovaná následkem poškození mozku, k němuž došlo při porodu, jsem se chtěla stát porodní asistentkou. Chris mě povzbuzoval, abych šla za svými sny, a zdálo se, že chápe, jak je pro mě důležité najít nějaký konstruktivní způsob, jakým bych mohla zareagovat na to, co se mé sestře při narození stalo. Věděl, že chci být přítomná u porodu – přímo tam, kde nedostatečný přísun kyslíku do mozku u Michelle způsobil, že trpí epilepsií, zajíkavostí a rozumově zůstala na úrovni dítěte –, protože jsem měla pocit, že kdybych mohla pomáhat, aby se jiné děti narodily zdravé, nějak by to postupně zahojilo i moje rány. Ale Chrisovo soucítění se mnou se nevztahovalo na mé rodiče. Připadali mu malí a bigotní. A mně v té době samozřejmě také. Tolik jsem potřebovala lásku a pozornost, že jsem nebyla schopna posoudit, jak hluboce je narození Michelle zasáhlo. Teprve později jsem získala dostatečný odstup, abych dokázala pochopit, jak to změnilo ženu, do níž se můj otec zamiloval – univerzitní stipendistku, učitelku živých jazyků, silnou a průbojnou ženu –, v tu třesoucí se hromádku, jež potřebovala povzbuzující prostředky, aby nějak přežila den, a sedativa, aby mohla v noci spát. A postupně jsem našla i soucit pro svého otce, jeho hypochondrii, úzkost a neustálou potřebu matčiny pozornosti. Ale jako dítě jsem věděla jen to, že moji rodiče jsou ztraceni ve svém vlastním světě natolik, že na mě nikdy nemají čas.

Nejdřív byl nezávislý život mimo domov osvobozující. Už jsem se nemusela zodpovídat otci a lhát, kam jdu a kde jsem byla. Mohla jsem přicházet a odcházet, jak se mi zachtělo. Mohla jsem chodit nahá po bytě, pouštět si nahlas stereo, plakat, smát se nebo křičet – nic z toho nebylo v otcově domě povoleno, tam jsem se musela vždycky chovat slušně a vypadat upraveně, abych mohla vítat neustálý proud návštěvníků, kteří si k otci přicházeli pro radu. Bylo skvělé neslyšet už tu nekončící kakofonii domovního zvonku i telefonu a neobávat se stresu, který s sebou přinášelo každé zazvonění a ustavičné přerušování každého našeho rozhovoru.

Milovala jsem svoji novou svobodu. Ale zároveň na mém šťastném období života s Chrisem ležel stín smutku z mé exkomunikace z domova. To ve mně probouzelo ten nejhlubší strach. Od doby, kdy jsem byla malá holčička a Michelle odvezli pryč, jsem se obávala, že se mi stane něco podobného. Michelle byla má nejlepší kamarádka a společnice při hrách, a když ji rodiče odvezli do ústavu pro postižené na míle daleko od Londýna, úplně mě to zdrtilo. Ale matka mě ujišťovala, že bez retardovaného sourozence bude můj život lepší. „Děláme to pro tvé dobro, Revo,“ řekla a ta věta mě pronásledovala celé roky. A teď poslali pryč i mě – a můj strach z toho, že budu opuštěná, se zhmotnil. Měla jsem pocit, jako bych byla odříznutá od svých kořenů. Byla jsem vykořeněná, vznášela jsem se vesmírem bez ukotvení. Nikam jsem nepatřila. Jak se obejdu bez pomoci rodičů? V noci jsem se budila zalitá potem. Moje imunita slábla, pořád mi teklo z nosu a měla jsem pocit, že jsem nemocná. Cítila jsem velkou prázdnotu, ale nepokusila jsem se s rodiči spojit. Věděla jsem, že jsem je přivedla do těžké situace a způsobila jim ostudu před celou židovskou obcí, a byla jsem si jistá, že mě navždy vymazali za svého srdce. Jediné spojení jsem s nimi měla prostřednictvím Fredy, nežidovské sociální pracovnice, která rodičům radila, pokud šlo o Michelle. Freda se s naší rodinou sblížila a pomohla mi najít byt v Battersea, kam jsme se s Chrisem nastěhovali, když vypršel nájem jeho garsonky.

Chrisovi rodiče byli milí a přijali mě do rodiny, ale navzdory jejich úsilí jsem se cítila jako outsider. Když seděli v neděli u stolu a krájeli si tenké plátky rostbífu, které pak zvolna a po malých porcích jedli s yorkshirským pudinkem, toužebně jsem vzpomínala na bohatá šábesová jídla, jež připravovala moje matka: pečená kuřata a opékané brambory, kterými jsme se pokaždé nacpali tak, že jsme nedokázali vstát od stolu. Nemohla jsem přispět k nadšeným hovorům Chrisovy matky o zahradničení, přihnojování jahodových záhonů a prořezávání růžových keřů. Moje jediné zahradnické vzdělání pramenilo z toho, že jsem poslouchala, jak matka objednává květinovou výzdobu, nebo že jsem četla návody na péči o orchideje, které dostávala od členů otcovy kongregace na Nový rok. Když se mnou Chrisovi rodiče mluvili o církevních akcích a čajích u vikáře, budilo to ve mně touhu vidět otce v jeho sametové kipě a kněžském rouchu, které nosil v pátek večer na bohoslužby do synagogy. Dával mi při obřadu ruce na hlavu a žehnal mi, abych byla jako Sára, Rivka a Ráchel. Chyběly mi židovské písně, které otec zpíval u stolu, a operní melodie chazanut, ty si často zpíval ve vaně. Moje duše hladověla. Byla jsem nešťastná, odtržená od svých nejbližších i od tóry, která ve mně byla zakořeněná – právě od toho souboru pravidel, která jsem zavrhovala a jimž jsem se vysmívala. Přerušené spojení s rodiči způsobilo, že mě zahaloval oblak melancholie, a vypadalo to, že se nikdy nerozplyne.

I když jsme s Chrisem začali sami podnikat, kupovat na aukcích starožitné fotoaparáty a daguerrotypy a prodávat je v sobotu ráno na trhu v Bell Street, nemohla jsem nevidět členy otcovy kongregace, oblečené v elegantních pláštích a se sametovými klobouky na hlavách, jak míří přilehlou ulicí Edgware Road do synagogy na sváteční bohoslužby. Přestože jsem se bohoslužeb v synagoze vždycky děsila, nesnášela jsem načančané šaty, které mě matka nutila nosit, a trpěla jsem tím, že se musím chovat vzorně, abych mohla být ostatním příkladem, toužila jsem po domově. Chtělo se mi zakřičet na kolemjdoucí „Počkejte na mě!“, ale pak jsem se podívala sama na sebe, v ruce šunkový sendvič, a uvědomila jsem si, jak daleko od domova jsem zbloudila. Cítila jsem to, co už tolik židů přede mnou: osamělost vyhnanství. Ale já jsem se vyhnala sama. Teď se pokouším navrátit zpět.

Hodina samostatného studia se chýlí ke konci. Dívky pomalu zavírají knihy a vracejí je zpátky na police, ale já zůstávám sedět ponořená do vzpomínek a přemýšlím o tom, jak tajuplné jsou Boží cesty. Uvědomuji si, že jedině Bůh mohl spustit ten řetěz událostí, které mě nakonec přivedly sem. Moje spása přišla v podobě obálky, která jednoho rána ležela na rohožce našeho bytu v Battersea. Byla adresována na jméno rabi Mendel Mann, na mého otce. Nejprve jsem byla zmatená a nechápala jsem, jak se tam ocitla, ale když jsem ji otevřela a našla tam dopis od stavební společnosti Halifax, uvědomila jsem si, že byt, který nám Freda našla, vlastně koupil můj otec a my neplatíme nájem, ale hypotéku. Otec mě ze své paměti nevymazal, ale pořád na mě myslel, dělal si o mě starosti a opatřil mi střechu nad hlavou. Přestože mě nekontaktoval přímo, měl na mě spojení prostřednictvím finančních transakcí kvůli placení nájmu. Věděl, kde jsem, a staral se, abych byla v bezpečí. Měla jsem z tohoto obratu úžasnou radost a cítila jsem, jak mě obklopuje jeho něžná láska. Nikdy jsem nebyla šťastnější než ve chvíli, kdy jsem vrazila do ložnice s dopisem v ruce.

„On nám to koupil!“ volala jsem nadšeně a podávala dopis Chrisovi.

Chvíli trvalo, než mu ta zpráva došla. Nejdřív nic neříkal, pak dopis zmačkal do kuličky a hodil ho po mně. „Nezůstanu tady. Nebudu žít v domě někoho, kdo je moc povýšený nad to, aby uznal, že existuju. Jdu pryč. Mizím. Podívej se na sebe, jak jsi najednou šťastná. Jak mu můžeš dovolit, aby s tebou tak manipuloval, Revo? Po všech těch měsících trápení.“

„Je to můj otec a mám ho ráda.“

„V tom případě myslím, že je načase, aby ses vrátila domů.“

Nebylo snadné rozejít se s mužem, s nímž jsem rok sdílela postel i společný život. Ale Chris si hned začal balit a brzy byl připravený k odchodu. Když jsem viděla jeho záda v zelené bundě a zaslechla jsem zaklapnutí dveří, zmocnil se mě pocit naprostého osamění. Žila jsem v nežidovské dělnické čtvrti na té straně řeky, která nebyla „šik“, daleko od centra Londýna, kde žili moji rodiče a všichni ostatní kamarádi, a jediná věc, která mě v Battersea držela, byl můj vztah s Chrisem. Teď už mě tady nic nezajímalo a věděla jsem, že musím odejít.

Přestože jsem mohla okamžitě obnovit vztah s rodinou, věděla jsem také, že se k nim vrátit nemůžu. Nechtěla jsem být svázaná náboženskými příkazy otcovy domácnosti. Nechtěla jsem se vrátit na místo, kde jejich neustálé předtuchy neštěstí permanentně zastiňovaly všechno ostatní. Netušila jsem, co dělat nebo kam jít, volala jsem o pomoc a nešťastně jsem plakala. Přestože jsem byla dcerou rabína, nikdy jsem o Bohu moc nepřemýšlela. Otázka Jeho existence nehrála v mém životě velkou roli. A přesto jsem Ho pocítila, a to skrze svého dědečka, vrchního rabína Izraele, který se při našich každoročních návštěvách Jeruzaléma modlil pokorně skloněný a ve skutečném spojení s Bohem, a zvuk jeho modlitby se nesl pokojem a uklidňoval mě.

Pamatuji si, že právě tam, během svátku Chanuka, jsem poprvé pocítila Boží přítomnost. Bylo mi šestnáct a dědeček zapaloval velikánskou menoru u Západní zdi a nad svíčkami odříkával požehnání stovkám přítomných. Byla jsem na straně určené ženám, snažila jsem se davem protlačit blíž a přitom jsem se omlouvala: „Je to můj dědeček, pusťte mě prosím.“ Když jsem se dostala dopředu, uviděla jsem ho stát na pódiu; právě naslouchal odezvě ve shromáždění, které na jeho žehnání odpovídalo „Amen“. Zachytila jsem dědečkův pohled a on se na mě zářivě, láskyplně usmál.

Věřím, že toho dne v Battersea mi to zařídil dědeček. Otevřel mně cestu k mému stvořiteli. A Bůh mi musel odpovědět, protože právě tehdy jsem se rozhodla požádat rodiče, aby mi pomohli odjet do Izraele studovat na porodní asistentku.

Navštívit rodiče po roce odloučení nebylo jednoduché. Mlčení, které mezi námi panovalo od doby, kdy jsem odešla s Chrisem, bylo jako barometr, jenž ukazoval, jak komplikované byly naše vztahy. Vrátit se do jejich bytu znamenalo znovu pocítit hlubokou osamělost. Vnímala jsem ji tam vždycky, ten pocit, že pořád měli příliš mnoho práce a zájmů, které se mě netýkaly, než aby mi mohli dát lásku a pozornost, po níž jsem toužila. Když jsem žila s rodiči, připadalo mně, jako bych zapadla do skuliny mezi jejich soukromým a společenským životem. Ale návštěva dopadla dobře. Když jsem nadhodila, že bych se odstěhovala do Izraele, rodiče byli nadšení; přislíbili mi finanční podporu a dali své požehnání. Byli rádi, že mi mohou zajistit nový začátek na místě, kde pravděpodobně potkám jen židovské muže, a ulevilo se jim, že jsem konečně našla svou cestu. A myslím, že také přivítali fakt, že se od nich vzdálím.

Díky mnoha návštěvám ještě za života mého dědečka byl pro mě Izrael vždycky druhým domovem. Dědeček žil v Jeruzalémě naproti Velké synagoze a Hechal Šlomo, na ulici lemované stromy ve čtvrti Rechavia, kde bydleli hlavně jekim, němečtí uprchlíci. Miloval Izrael a vštípil tuto lásku i mně. Nikde jinde se necítím tak doma jako tam.

I v době, kdy jsem nebyla věřící, jsem vždycky cítila, že Izrael je místo, kde mám žít. Pobyt tam je tak odlišný od života v Anglii, kde jako členové menšiny musíme své zvyky přizpůsobovat zvyklostem těch, kteří nás obklopují, bez ohledu na to, že mohou být v naprostém protikladu. A tak si třeba můj otec vždycky sundával klobouk, když šel do školy na třídní schůzky, třebaže židovský muž má mít hlavu stále zakrytou. V Izraeli platí naše společenská pravidla. Potěší mě, že řidič taxíku v Jeruzalémě mně při výstupu z auta přeje v pátek odpoledne Šabat Šalom, že muži na cestě do šul mají na sobě modlitební šál talit a že si v jakémkoli obchodě můžu koupit chléb chala i květiny, které potřebuji na šabat.

Pořád myslím na Chrise a odkládám posvátnou knihu. Potřebuji si dát přestávku a odejít odsud. Možná právě zažívám odpadnutí od milosti. Rabi Rabinowitz, děkan v semináři, mě varoval, že by se něco takového mohlo stát. „Vědomí Boha je takové povahy, že si je nemůžeš udržet na dlouho. Přijde a odejde. Zahlédneš záblesk, pak světlo překryje mlha a musíš tvrdě pracovat, než je znovu uvidíš. To je skutečná zkouška, vzývat Boha, i když necítíš jeho přítomnost a bloudíš v temnotách.“ Přesně tak zněla jeho slova.

Začíná se mě zmocňovat malátnost a musím bojovat sama se sebou, abych plnila micvot. Dnes, kdy slunce září a mě to láká ven, mi ošklivé prostředí ješivy způsobuje fyzickou nevolnost. Podlahy by se měly zamést. Rozviklané stoly se rozpadají. Ze stropu visí pavučiny. Dokonce mě znechucuje i chaotické oblečení paní Hillmanové, které mi obvykle připadá roztomilé. Moje mysl mě zrazuje a místo vstřebávání materiálů o opravdovém pokání, vědomostí, po kterých jsem toužila, abych se mohla napravit, dokážu myslet jen na sex a drogy. Vím, kde je sehnat, dokonce i tady v Izraeli. Nepodlehnu tomu nutkání, ale přesto něco potřebuji.

Nepříjemné zvonění veřejného telefonu venku na chodbě mi přetrhne myšlenky. Dvojre, moje spolužačka, jde zvednout sluchátko.

„Revo!“ volá na mě z haly. „Telefon.“

Kdo mi může volat? Přemýšlím a táhnu své těžké tělo ke dveřím.

„Haló?“

„Revo? Jsi to ty? Konečně jsem tě vystopoval. Docela fuška. Freda na tebe měla číslo. Tady Chris. Neříkej, že nepoznáš můj hlas?“

„Chrisi!“

„Ahoj, lásko. Hádej, co se stalo – poslali mě sem z novin, abych nafotil koncert Sinnead O´Connor. Musím říct, že je tady zatraceně vedro. Jsi překvapená?“

Jak se to mohlo stát? Přikrývám sluchátko rukou, snad můj rozhovor nikdo neslyší, a šeptám: „Chrisi, nemůžu tomu uvěřit.“

„Zdá se to jako včera, že? Tvůj hlas zní pořád stejně. Kdy tě můžu vidět? Mám s sebou dobrou trávu, propašoval jsem ji v tubě zubní pasty. Ubytovali mě v hotelu U Krále Davida. Zastav se za mnou, jen tak, kvůli starým časům.“

Uvědomuji si, že jde o projev božské intervence a že mě Bůh podrobuje zkoušce pokání podle Rambama, ale dokážu myslet jen na to, jak ráda bych si teď šlukla trávy a jak skvělé by bylo cítit Chrisovo štíhlé tělo.

„Něco se změnilo.“

„Někoho máš?“

„Ne. Nic takového. Jsem v ješivě, v semináři pro dívky. Studuji Tóru a …“

„Děláš si srandu, že?“

„Chrisi.“

„Řekni mi, že si děláš srandu.“ Chris se dal do smíchu. „Takže tatínkova holčička?“

„Ne, to …“

„A co tvoje studium na porodní asistentku?“

„To je na dlouhé vykládání.“

„No tak, miláčku. Dáme si jen šálek kávy a popovídáš mi o tom.“

Než jsem mohla odpovědět, z velké místnosti na konci chodby, kde trávíme čas mezi vyučováním, jsem zaslechla výkřiky: „Oj joj joj joj!“ Dívky se ženou kolem mě. Další šťastná dívka oznámila zasnoubení. Představím si připravené talíře plné lepkavých sladkostí, které mi určitě přidají další tukový polštář kolem pasu. Myslím na to, jak budeme zase tančit v kruhu a oslavovat budoucí nevěstu. Už vidím Dvojre, jak si stáhne oblečení v pase níž a zatančí nevěstě břišní tanec. Už slyším blahopřání a požehnání, kterými zahrneme tu šťastnou my, svobodné a opuštěné, a vím, že už to dál nesnesu.

„Dej mi hodinu,“ říkám.

„Tak se mi to líbí. Pokoj 613.“

Zavěsím a podívám se do chodby. Hilly stojí ve dveřích a kývá na dívky, aby šly dovnitř. Tváře jí planou radostí, když volá: „Kala, kala. Nevěsta, nevěsta! Pojďte všechny sem – Mazel tov! Mazel tov!“ Proplížím se kolem ní a doufám, že nepoužívá své duchovní síly ke čtení mých myšlenek.

Bella sedí, vznešeně jako královna, na umakartové židli zakryté tenoučkou bílou látkou; veselá dívka, která, jak se zdá, nebojuje se svým novým životem, ale s grácií vklouzla do ortodoxního světa. Baculaté dívky ji zvednou ze země a za zpěvu gratulací s ní pohupují nahoru a dolů. Přemýšlím o Chrisovi, souhlasila jsem, že se s ním setkám, ale ve skutečnosti chci být tou dívkou, která sedí na svatební židli, už si našla spřízněnou duši a staví si dům v Izraeli.

Ze všech stran se ozývají otázky na ženicha.

„Odkud je?“

Bella září a s úsměvem odpovídá: „Ze Scarsdale, z New Yorku.“

„Jak vypadá?“

„Vysoký, tmavovlasý a hezký.“

„Má nějaké povolání?“

„Studuje,“ říká Bella trochu samolibě, protože ulovila sólokapra.

Všechny ztichnou, aby slyšely odpověď na nejdůležitější otázku: „Kde studuje?“ Potřebujeme znát jméno jeho ješivy, abychom zjistily míru jeho svatosti.

Červenající se nevěsta hrdě oznamuje: „Ješiva Mir.“

Rozhostí se uctivé ticho, s respektem přikyvujeme a souhlasně bručíme: „Ješiva Mir – ta je nejlepší!“

Vím, že ulovit studenta této ješivy je výhra. Můj otec studoval na původní ješivě Mir, v Polsku, a slyšela jsem historky z jeho studentských dob: zoufalá chudoba, domácí, která opláchla kuře v hrnci vařící vody a říkala tomu polévka, bláto a zima. Přes to všechno studenti celé noci až do časného rána usilovně studovali. V Jeruzalémě se ješiva Mir chlubí studenty z dobrých rodin. Tito chlapci, rozpoznatelní podle špendlíku s perlovou hlavičkou zapíchnutého z boku na klobouku, jsou považováni za tu nejlepší partii. Snobismus zachází ještě dál, ale naštěstí tyhle dívky neví tolik, aby se ptaly, jestli Bellin snoubenec studuje v prvním patře nebo v přízemí, což studenty ještě jemněji rozlišuje a odděluje elitu od pouhých příživníků.

Oslavy končí, je čas, abych šla. Cestou ven míjím Hilly a doufám, že si myslí, že jdu dolů do jídelny na oběd. Jak odcházím chodbou pryč, vzduchem se stále nese zpěv a brebentění, letní vedro vrcholí a já spěchám halou k východu, rozrušená vyhlídkou na opětovné shledání se svou starou láskou.

2

Zkouška

Když pak ty věci pominuly, zkusil Bůh Abrahama,

a řekl k němu: Abrahame! Kterýžto odpověděl: Teď jsem.

I řekl: Vezmi nyní syna svého, toho jediného svého,

kteréhož miluješ, Izáka, a jdi do země Moria;

a obětuj ho tam v obět zápalnou na jedné hoře,

o níž povím tobě.

Genesis 22:1

Když už mi zbývá jen krok k východu, uslyším rabiho Rabinowitze volat mé jméno. „Revo, měla bys minutku čas?“ ptá se. „Chtěl bych s tebou mluvit.“

Kývnu na souhlas, on se zatím vrací do své pracovny s jinou studentkou. Mám smůlu. Teď není vhodná doba. Chci být odsud pryč, na cestě do hotelu. Stojím a čekám. Už cítím rostoucí chuť na marihuanovou cigaretu a nechci se zdržovat, ale rabínovu žádost není možné odmítnout. Co asi může chtít? Přemýšlím s obavou, že se možná doslechl o mně a Sally-Anne, jedné Američance z Arizony. Sally-Anne se liší od ostatních dívek v ješivě. I když se obléká stejně jako ony, má v sobě jakousi divokost. Černé vlnité vlasy se jí uvolňují, i když si je spíná sponkami. V očích jí hoří oheň Tóry a přitahují mě její plné, pěkně vykrojené rty. Když jsem s ní, jsem jako omámená. Není to jen její bláznivá energie, ale i její jasná vize božského, která dokáže způsobit, že mě zachvátí šílenství duchovního osvícení. Ona umí zvednout neprůhledný závoj fyzického světa a dovolí mi zahlédnout slávu svatého Božího trůnu, odkud On pomáhá světu, řídí nebe i zemi a přírodní cykly. Někdy mi tyhle informace připadají zdrcující a těžko pochopitelné.

Jednou v noci jsme si u ní v pokoji četly Zákoník židovského práva a dozvěděly jsme se, že od okamžiku, kdy se vzbudíme, je každá podrobnost našeho dne zdůvodněna. Je nám přikázáno vstát a umýt si ruce, dodržovat zákony během dne, při vaření, při jídle, při modlitbě – dokud neulehneme a neodříkáme naše noční modlitby, ve kterých prosíme anděly, aby nás ochránili. Tehdy jsem pocítila bázeň před Bohem; když jsem si uvědomila, jak je mocný, celá jsem se rozechvěla. Sally-Anne mě objala, aby mě uklidnila. Musím přiznat, že mi to bylo příjemné. Zdálo se potom jen přirozené dotknout se jejích prsou, hladit je, lízat jí vztyčené růžové bradavky ukryté v bílé bavlněné košili a líbat ji na zvrásněné rty, které sotva před minutou blábolily o svaté moudrosti. Převzala jsem dominantní roli a vychutnala jsem si možnost potěšit se se ženou tak, jak to dělají muži. Vsouvala jsem do ní prst, dokud její rozkoš nebylo slyšet i za tenkou zdí ubytovny. Když se Sally-Anne pokusila o výměnu rolí, odstrčila jsem jí ruku; věděla jsem, že mi nic nemůže nahradit tvrdé proniknutí, po němž jsem toužila. Nikdy jsem neměla pocit, že je naše láska hříšná. Nikde v Tóře není vztah mezi ženami odsouzen, na rozdíl od vztahu mezi muži, ten je považován za ohavnost. Ale horlivá dívka, která má pokoj hned vedle a její názory jsou přísnější než Tóra, zaslechla přes zeď naše milování a hrozila, že to řekne rabínům. Strach z toho, že budeme vymazány ze seznamu vhodných manželek, náš poměr okamžitě ukončil. Obě se bojíme, že budeme ze společenství vyloučeny a že si v této ortodoxní společnosti nikdy nenajdeme ženicha. Klevety o naší bisexuální orientaci by nám mohly navždycky zničit život a znehodnotit veškeré duchovní úsilí vynaložené při plnění micvot i emocionální vklad spojený s cílem vybudovat židovský domov. A tak jsme se pohroužily do modliteb a znásobily jsme své studijní úsilí.

Snažím se dodržovat rozhodnutí, ke kterému jsme se Sally-Anne dospěly, abychom zlepšily naši náboženskou praxi, ale ona začíná být přehnaně zbožná. Zrovna včera večer mi nedovolila nalít víno do její sklenice, protože se bojí, že nedodržuji dost pečlivě zákony šábesu. Vím, že nežidům není dovoleno dolévat víno židům, ale já jsem židovka, rabínova dcera, a dotklo se mě, že se mnou jednala, jako bych byla goj. Tady v ješivě je hodně dívek postiženo jeruzalémským syndromem. Nevím, jestli se nakazí mesiášskou horečkou až po příchodu sem, nebo tím trpí už předtím, ale mnohé z nich propadají falešné představě, že jsou stejně zbožné jako matky Jisroele. Připadá mi to zábavné, protože se zřejmě nadchly nejen pro náboženskou dimenzi židovského životního stylu, ale i pro mnoho jejich kulturních zvláštností, jako je třeba nošení dvou párů punčoch. Tento zvyk pochází z potřeby chránit se před chladem během mrazivých východoevropských zim a předává se z generace na generaci, od chasidských žen v Polsku a Rusku jejich dcerám tady v Izraeli, a to navzdory tropickému počasí v této části světa. Přestože si o těchto dívkách myslím, že jsou bláznivé, rozumím jim. Prostě chtějí najít Boha. I já chci být zbožná, ale díky své náboženské výchově zůstávám rozumnější než většina z nich, protože dokážu rozlišovat mezi židovskými zákony a jejich extremistickou překroucenou podobou.

Před pracovnou rabiho Rabinowitze přecházejí jiní rabíni, místní učitelé. Pohlédnou na mé dlouhé vlasy nabarvené henou a hned odvrátí pohled, sklopí oči k zemi nebo se dívají jeden na druhého. Mají na sobě bílé košile a černé obleky. Na opascích jim visí modlitební třásně, které se jim při chůzi otírají o látku kalhot. Většina z nich má dlouhé vousy a všichni mají vzadu na hlavě posazenou černou sametovou čepičku, viditelnou pod širokým okrajem černého klobouku.

Dívky se procházejí po chodbě a vykládají si. Jsou skromně oblečené, v dlouhých sukních a košilích zapnutých až pod bradu, ale i přes to fádní oblečení vypadají vesele a smějí se. Jsem ráda, že nikde nevidím Sally-Anne, a přemýšlím, co asi rabi ví. Při pomyšlení, že se mě zeptá na náš vztah, se cítím hluboce zahanbená a bojím se, že by mě mohl požádat, abych z ješivy odešla. Ta myšlenka je pro mě nesnesitelná, i když si dnes potřebuji udělat přestávku.

Cítím stoupající napětí a chce se mi utéct pryč, ale moje nohy, pevně sešněrované v masivních hnědých kožených botách, vrostly do ošoupaného linolea a já čekám, až mě rabi Rabinowitz zavolá do své pracovny.

Rabi Rabinowitz a nějaká dívka ve věku kolem dvaceti se loučí. Ona se při odchodu ukloní. Nepotřese mu rukou ani se ho jinak nedotkne, protože to je samozřejmě zakázáno. Na něco si vzpomněla, poslední podrobnost. On se k ní nakloní, aby ji vyslechl. Ona vypadá smutně. Myslím, že pláče. Rabi Rabinowitz jí nepoloží konejšivě ruku kolem ramen, ale utěšuje ji slovy. Pohledem tmavohnědých očí mi naznačuje, že se ještě chvilku zdrží. Kývnu. Chápu, že je vytížený a že jsou tady i jiné dívky, které se také cítí zmatené a zmítané emocemi, které se kají za svou minulost a pokoušejí se začít znovu: jedí jen košer potraviny, drží šabat a žijí v souladu se zákony Tóry. Já na rozdíl od nich nehledám radu u rabiho, ale beru věci do svých rukou.

Zatímco tedy stojím a čekám, vzpomínám na první vyučování, jehož jsem se tady zúčastnila – s Dinou, spolužačkou z Londýna, kterou jsem vyhledala, když jsem přijela do Izraele po rozchodu s Chrisem. Protože jsem nesplňovala potřebné požadavky pro studium na zdravotnické škole – moje maturitní známky byly jen průměrné – studovala jsem u Izraelské porodní asociace kurz, ve kterém bych získala kvalifikaci jako dula, poradkyně při kojení a instruktorka porodní výchovy. Nebylo to totéž jako porodní asistentka, ale odpovídalo to mé potřebě pomáhat rodícím matkám a asistovat u porodu. Dina mě odlákala z nejdůležitější lekce týkající se dilatace pochvy a vzala mě s sebou na hodinu rabiho Rabinowitze. To bylo mé první skutečné setkání s hlubinami Tóry. Můj otec se mě samozřejmě pokoušel učit, ale jeho lekce vždycky končily různými zákazy. Řekl mi, že je o šabatu zakázáno rozsvěcovat světlo nebo utrhnout toaletní papír, ale nikdy mi nevysvětlil proč. Rabi Rabinowitz vysvětlil všechno. Protože Bůh sedmého dne odpočíval a přestal tvořit, řekl, musíme ho napodobit a o šabatu si odpočinout od tvoření. Vysvětlil, že rozsvícení světla je „tvorba“, protože se při tom vyrábí elektrický proud, a při utržení papíru se vytvoří dva oddělené kusy. Ale co na mě skutečně zapůsobilo, byla myšlenka, že vykonání i toho nejmenšího dobrého činu v souladu s duchem tóry působí ve vyšších sférách a stvoří anděly, kteří nás chrání. To mi vnuklo pocit, že můžu řídit svůj osud. Než jsem přijela sem, vždycky jsem si myslela, stejně jako tolik mladých židů z mého okolí, kteří cestovali na východ, aby našli Boha, že monopol na spiritualitu mají východní náboženství, že ti bosí učedníci Hare Krišny v oranžových hábitech, kteří prodávají výtisky Bhagavat-gíty na Oxford Street, porozuměli hlubinám mysticismu. Když jsem vyslechla rabiho řeč, pochopila jsem, že ti mladí židé jsou na špatné cestě, že klíčem k osvícení je naše vlastní tóra a spiritualitu máme rovnou pod nosem. Jenom ji potřebujeme pěstovat, vytrhat plevel a pohnojit půdu. Ale teď to všechno jde mimo mě. V tomto okamžiku pro mě představa ráje splývá s možností potkat se s Chrisem.

Dívka odchází a utírá si oči kapesníkem. Rabi Rabinowitz na mě kývá, abych šla dál. Nabízí mi židli. Sedám si a dávám pozor, abych stáhla sukni co nejníž, zkřížím nohy. Rozhlížím se po místnosti. Stěny pokrývají police s knihami. Nad rabiho stolem visí na zdi zarámované fotografie a obrázky slavných rabínů. Poznávám Rambama podle turbanu, Chofetz Chadima podle smutku v očích a vedle něj je můj drahý dědeček, rabi Ezechiel Mann. Je to černobílá fotografie, ale já si vzpomínám na jeho laskavé modré oči, které se na mě usmívaly a mrkly pokaždé, když jsem porušila pravidla dobrého vychování a rozběhla se k jeho křehké postavě, vzala do nevinných ručiček jeho dlouhé bílé vousy připomínající cukrovou vatu a bez přestání je pusinkovala. Otec se mě pokoušel odlákat a omlouval se za moje citové výbuchy, ale dědeček nasával moji lásku a oplácel mi ji celým srdcem, což jsem u svých rodičů nikdy nepoznala. Při rodinných setkáních jsme s bratranci a sestřenicemi nastupovali do řady a byli jsme zkoušeni ze znalosti Tóry. Můj otec jako jediný z bratrů nežil v Izraeli, a tak mluvili moji bratranci a sestřenice hebrejsky mnohem lépe než já. Ale přesto, že moje čtení Tóry nebylo bezchybné, dědeček mi vždycky strčil pod stolem do ruky bankovku nebo šperk z kočičího zlata, aby mě ujistil, že moje nedostatečné znalosti mě nepřipraví o jeho lásku.

Dívám se na rabi Rabinowitze sedícího naproti mně u stolu. Je to velký robustní muž. Horní knoflíček košile má rozepnutý, vidím jeho mléčně bílou kůži, která vypadá, jako by se nikdy nevystavila slunci. Je také vidět kousek rituálních třásní, jež nosí pod košilí. Při pohledu na ten kousek nahoty si připadám jako voyeur. Cítím jeho nevinnost. Ruce má položené na knize před sebou. Jsou hladké, bez chloupků. Do tváře mu padá kadeř hnědých vlasů a on si ji shrnuje z čela. Opře se v křesle dozadu a poklepe prsty na krabičku cigaret. Vím, že si chce zapálit. Já bych si dala také, ale bylo by nevhodné, kdyby tady se mnou kouřil, protože by to navodilo situaci s nádechem důvěrnosti. Vím o něm, že má sedm dětí a oddanou manželku, ale pořád v něm dokážu vidět kluka v krátkých kalhotách a s odřenými koleny a umím si ho představit jako dospívajícího chlapce v Londýně, jak chodí za školu, tajně kouří, opírá se zády o špinavou zeď metra ve stanici Stamford Hill, stáhne si černý klobouk do čela, a když si je jistý, že se nikdo nedívá, pokukuje po šiksách, dívkách se světlou pletí a ohrnutými nosíky.

„Tak jak to jde?“ ptá se rabi Rabinowitz. Pořád ještě neztratil britský akcent. Připadám si jako doma.

„Fajn…, dobře,“ odpovídám a pak dodám: „Vlastně je to pro mě poslední dobou dost těžké.“ Cítím úlevu, že se nezmínil o Sally-Anne.

„Musíš se ponořit nejen do studia, ale i do způsobu života tady. Dá to hodně práce se změnit, vzdát se života, na který jsi byla zvyklá. Měla by ses seznámit s nějakou rodinou, vidět, jak žijí, sblížit se s nimi. Domluvím ti večeři na tento pátek… Rapaportovi budou pro začátek dobrá volba.“

„Dobře,“ říkám, i když jsem dosud měla nepříjemný pocit z toho, že bych večeřela u cizích lidí, a nikdy jsem nechtěla jít.

„Jak se tví rodiče vyrovnávají s tím, žes nechala studia na zdravotní škole?“

„Nelíbí se jim to. Dala jsem jim dost zabrat, pořád jsem se bouřila, a když byli konečně hrdí na to, že jsem se dala dohromady a začala se připravovat na nějaké povolání, přešla jsem místo toho sem.“

„Ano, slyšel jsem o tvých rebelantských dobách. Dá se říct, že v Londýně sis získala jméno.“ V jeho hlase zazní uličnický tón.

Cítím, jak mi rudnou tváře z rozpaků nad tím, že možná slyšel moji přezdívku „Rádodalka Reva, rabínova dcera“ nebo větu, kterou často říkali za mými zády o mně a o lavičce v parku, což byl dvojsmysl, protože stejným slovem, bench, se v jidiš označuje odříkávání modlitby po jídle.

„Vlastně jsem o tobě mluvil s Jeffreym Rosem. Byl to můj spolužák v ješivě.“

„To ne!“ Nemůžu uvěřit, že by mluvil s mým bývalým ředitelem na Sinai College, židovské venkovské internátní škole, na kterou mě rodiče poslali, když se doslechli, že učitel hry na kytaru na naší snobské dívčí škole přivedl do jiného stavu moji kamarádku Mandy. Na konci třetího semestru jsem byla zdvořile, ale důrazně požádána, abych školu opustila, protože slovy rabiho Rose jsem „vamp“. Maturitu jsem si musela dodělat na večerní škole v Londýně.

„Rose nebyl vůbec překvapen, že jsi tady. Nedělej si starosti. Všichni máme za sebou věci, za které se stydíme,“ říká rabi Rabinowitz. Cítím, že si vychutnává moje ponížení. „Sám jsem byl taky trochu rebel,“ připouští, „svými fórky jsem přiváděl učitele ješivy Gateshead Rosh k šílenství.“ Rošťácky se usměje.

Je sexy, pomyslím si a odvrátím pohled. Teď, když se před ním cítím jako nahá – díky tomu, že zná moji minulost –, je mi svým způsobem blízký. Nechci si představovat, jak si namotávám na prst jeho cicit a pak mu stejným prstem přejíždím po jeho bílé kůži pod košilí. Ale tyto představy se mi objevily v hlavě a nemůžu se jich zbavit. Vrtím se na židli, najednou se cítím nepříjemně a jsem zahanbená tím, jak snadno má mysl sklouzne k zakázanému.

„Jestli chceš, promluvím si s tvými rodiči. Naši otcové byli před válkou v Londýně kolegové. Tvůj otec mě vyslechne. Řeknu mu, že studium jen odkládáš. Škola tady bude i příští a přespříští rok, ale ten oheň, co v tobě hoří, nemusí vydržet.“

Přeju si, abych v sobě nějaký oheň měla, ale dnes tam nejsou žádné plameny, jen pár doutnajících uhlíků, které už skoro vyhasly.

„Už jsi pomyslela na návštěvu u dohazovačky?“

Samozřejmě jsem hodně přemýšlela o tom, jak realizovat tu největší touhu všech zdejších dívek, vdát se a vybudovat židovský domov a vštípit tóru další generaci. Ale vím, že je ještě moc brzy. Musím si být jistá, že se tomu dokážu plně oddat. „Potřebuju víc času,“ říkám upřímně. „Myslím, že ještě nejsem připravená.“

„Tak mi dej vědět, Revo.“ Rabi vstane ze židle a jde napřed. „Myslím, že je čas na oběd.“

Plížím se ven z ješivy, stejně jako jsem se dřív plížila z otcova domu, lhala jsem mu, kam jdu, převlékala se na schodech synagogy z naškrobených šatů a balerínek bez podpatku do minisukně a vysokých kozaček, v polotmě se namalovala před malým zrcátkem, oči si nalíčila černě a ústa tmavorudě, a připravila se na divokou noc mimo domov. Cítím se stejně provinile jako tehdy a žaludek mám stažený jako po těžkém jídle; jediný rozdíl je ten, že teď vím, že mě Bůh pozoruje.

V autobuse platí nepsaný zákon zdrženlivosti. Muži míří dozadu a ženy si sedají dopředu. Většina cestujících si předčítá žalmy z knížek kapesního formátu. Skoro neodtrhnou oči od stránek, přeříkávají si slova a přitom se na sedadlech neslyšně kolébají dopředu a dozadu.

Sedím vedle pobožné starší ženy s natupírovanou parukou, srdce mi zrychleně bije a dlaně se mi potí. Poprvé za mnoho měsíců opouštím bezpečný přístav velmi zbožné čtvrti Bayit Vegan a cítím nával vzrušení, jako bych jela na výlet do cizí země, a ne jen do centra Jeruzaléma, půlhodinku cesty. Podívám se na svou staromódní sukni a najednou se stydím za to, jak vypadám, za pět kilo navíc v pase a za přeměnu v ošklivku. Chris bude v šoku, až mě uvidí, pomyslím si a zatoužím po svém starém já se štíhlými křivkami a sexy oblečením. Jenom si dám pár šluků, říkám si, na hodinku vypnu a posilněná se vrátím do ješivy. Ale dobře vím, že se mě zmocnil jecer ha-ra, sklon ke zlému, a že je to ďáblovo dílo. Nedokážu vzdorovat, moje potřeba okamžitého uspokojení je příliš silná.

Autobus projíždí čtvrtí Bayit Vegan s uniformními obytnými bloky a skromně oblečenými obyvateli v zanedbaných ulicích, sleduji holčičky, které vezou kočárky s ještě mladšími sourozenci, vidím chlapce, kteří jdou s tatínkem za ruku na bohoslužby do synagogy. Projíždíme Herzelovým bulvárem. Na levé straně je Jad Vašem, památník holocaustu, ale my se stočíme doprava směrem do centra. Teď když jsme vyjeli mimo ultraortodoxní zónu, uvolním se. Scéna se změnila. Je tady víc zeleně, dobře udržované parky, zahrady, z truhlíků na balkonech visí květiny. Skupinky teenagerů postávají a kouří, prostovlasí chlapci líně objímají kolem ramen dívky v kratičkých šortkách a tričkách bez rukávů. Žasnu, kolik holé kůže ukazují a jak předvádějí svá těla. Uběhlo sotva šest měsíců od doby, kdy jsem nosila stejné oblečení, ale už mě zaráží pohled na holou kůži, která je v mém světě vždycky zahalená.

Projíždíme kolem Beit Hakerem a Izraelské porodní asociace, kam jsem chodila na hodiny anatomie, plodnosti a poradenství pro kojící matky. Nejvíc se mi líbila praxe na porodním sále, kde jsme každý týden pomáhaly rozhodovat, která poloha bude nejvhodnější pro ulehčení při porodních bolestech nebo jaké bylinky použít pro vyvolání kontrakcí. Autobus zastavil na světelné křižovatce a já pozoruji studenty, proudí ven a dovnitř kolem hlídky u vchodu. Hledím na tu výškovou budovu a vzpomínám na svůj druhý semestr, kdy mě Dina zavedla do ješivy. Rozhodla se imigrovat o dva roky dříve a v té době už byla naprosto pohroužená do svého pokání. Básnila o rabim Rabinowitzovi a vyprávěla mi, jak se s ním seznámila v letadle. Když mu naservírovali oběd glat košer, zeptala se ho, proč není běžný oběd dostatečně košer. Vysvětlil jí, že dodržuje obzvlášť přísná pravidla, jelikož chce chránit tóru tak, že kolem ní vybuduje pomyslnou bariéru, podobně jako se například instaluje bezpečnostní systém na ochranu vzácného klenotu. Ve výšce šesti a půl kilometru nad zemským povrchem se pro něj nadchla, upustila od svých plánů pracovat jako dobrovolnice v kibucu a následovala ho do Jeruzaléma. „Je tak úžasný a tak dobře vypadá,“ rozplývala se, modré oči doširoka otevřené, světlé vlasy jí padaly do tváře. „Vyzkoušej hodinu Tóry s rabim Rabinowitzem. Mluví o různých sférách i o stvoření. Vím, že se ti to bude hrozně líbit.“

Nakonec jsem podlehla. Moje přátelství s Dinou trvalo roky, od školních let v Londýně. Můj otec mě neposlal do židovské školy, ale do nóbl dívčí školy v Harley Street s krémově bílými sloupy v průčelí a potratovou klinikou poblíž. Tam jsme se s Dinou octly v malé skupině židovských dívek, oblečených od hlavy k patě ve značce Cacharel, které našly útočiště v liberální škole bez židovské kvóty. Otec si nedělal starosti s tím, že se tam nestudovala Tóra nebo že se budu stýkat s křesťany. Věřil, že adekvátní židovské vzdělání získám doma. Rabíni v ješivě byli jeho výběrem školy překvapeni. Jako kdyby si neuvědomovali, jak lehce spojoval náboženskou a světskou sféru, a přestože byl znalcem Tóry a synem vrchního rabína, nestranil se sekulárního světa. Necítil se ohrožený divadlem a kinem ani zvyklostmi křesťanů. Věda a medicína ho fascinovaly. Četl filozofická a psychologická díla a myšlenky z nich využíval k okořenění svých kázání. Jeho láska k Tóře byla silná a nic ho nemohlo odvrátit od každodenních modliteb a dodržování příkazů, ale bylo pro něj také důležité, abych se chovala jako dáma a správně vyslovovala, a rád mě poslouchal recitovat básně ve spisovné angličtině, které jsem se naučila v hodinách přednesu.

A tak jsem každé ráno opouštěla otcův dům, kde se přísně dodržovaly židovské zákony, a odcházela jsem do školy. Těch deset bloků mě přeneslo do cizokrajného světa: mnohé z dívek byly dcery diplomatů z Indie a Řecka, dcery členů parlamentu, dívky z vyšší společnosti a vážené slečny ty a ty. Tam jsem byla outsider. Nemohla jsem si dát úžasně vonící jehněčí s mátovou omáčkou, které se podávalo v jídelně, a místo toho jsem jedla obložené chleby s uzeným lososem, které mi připravila matka. Nedovolili mi vystupovat v experimentální opeře ve studiu BBC s rockovou hvězdou Kevinem Ayersem, protože se to konalo odpoledne o šábesu. Byla jsem obklopená dcerami právníků, lékařů a diplomatů a děsila jsem se otázky „Co dělá tvůj otec?“ Když se mě zeptaly, zamumlala jsem, že otec je duchovní, nejostudnější profese, jakou jsem si uměla představit, a velice jsem se snažila, abych jako dcera duchovního nevypadala. To nesnesitelné očekávání okolí, lidí, kteří předpokládali, že se budu chovat jako nějaký anděl, způsobilo, že jsem se styděla být rabínovou dcerou. Nestála jsem o to. Chtěla jsem být jako ostatní dívky, jejichž otcové hráli v neděli golf a brali své děti na projížďku na venkov. Ale moji rodiče mě brali v neděli jen na jediné místo – do Berkshire, navštívit Michelle v novém domově pro děti s tělesným postižením. Ty návštěvy byly náročné, protože i když má sestra vypadala normálně – navzdory spastické paži a zvláštním zvukům, které vydávala –, její noví přátelé, děti s nejrůznějšími postiženími a deformacemi, mě děsili a naplňovali úzkostí.

Možná proto, že šance začlenit se do kolektivu ve škole byla tak malá, vybrala jsem si za důvěrnou přítelkyni hindskou dívku Amitu, která byla také svázaná s životem plným odlišných rituálů. Přitahovalo mě její graciézní vystupování a ušlechtilost, milovala jsem návštěvy po škole u nich v bytě provoněném kari a obdivovala jsem krásná sárí, která nám její matka dovolila vyzkoušet. V její rodině jsem poprvé okusila Indii. Ale na rozdíl od Amity, která odkaz předků respektovala, já jsem se bouřila. Začala jsem tím, že jsem podlehla pokušení a o jedné obědové pauze jsem snědla vepřový párek, což jsem považovala za vrchol zakázaných věcí. Zkoušela jsem Boha. Když jsem viděla, že se nerozpoutal Jeho hněv, z oblohy nesjel blesk a nesrazil mě k zemi, sebejistě jsem si dál dovolovala nedovolené.

Brzy jsme se s Dinou začali ulívat z chození na židovské modlitby. Místo abychom šly do prvního patra na malé shromáždění ve Floyd Room, vystoupaly jsme zavěšené do sebe po královském schodišti, kolem olejomaleb na zdech do hlavního sálu. Tady jsme se připojily ke křesťanské bohoslužbě, zpívaly jsme Ježíškovi, křižovaly jsme se a oddaně prozpěvovaly kostelní písně. Když jsme se modlily otčenáš a stály v úctě se zavřenýma očima, cítila jsem, že konečně rozmlouvám s Bohem, který mi byl v otcově synagoze nedostupný.

Když jsem přijela do Izraele, byla jsem zvědavá, jak došlo u Diny k tak drastické životní změně. Nepocházela z nábožensky založené rodiny a nikdy se nezajímala o duchovní záležitosti. Ale velmi ji ovlivnil rabi Rabinowitz, netrvalo dlouho a pochopila jsem proč. V té první hodině Tóry, na kterou mě Dina vzala, mluvil rabi Rabinowitz o posvátnosti manželství, používal numerologii posvátného jazyka a vysvětloval moc jednoho každého písmene. Řekl nám, že slova označující muže (iš) a ženu (iša) obsahují písmena Božího jména. Pokud by ono písmeno, j (jud ) nebo h (hej), bylo odstraněno, zbylo by slovo, které je hebrejským výrazem pro oheň. A tak, vysvětloval, pokud muž nebo žena nedodržují židovské manželství podle zákona, shoří oba v plamenech chtíče, žárlivosti nebo chamtivosti. Pokud se však drží zákona, vnesou do svého života Boha a jejich svazek bude posvěcený.

Zaujal mě však nejen přístup rabiho Rabinowitze k esoterice, ale také atmosféra svatosti v ješivě. Jak jsem tam seděla a poslouchala, zdálo se, že všechny kousky skládačky mého života, moje výchova, Tóra, kterou jsem slyšela doma i od dědečka, konečně zapadly na své místo. Byla to velká úleva, zjistit, že toto je můj svět – svět, kam patřím. To léto jsem pokračovala ve studiu Tóry a přestala jsem až na podzim, kdy znovu začalo mé porodnické vyučování. Ale když jsem byla zpět v Izraelské porodní asociaci, uvědomila jsem si, že jsem duchem úplně jinde. Už jsem ochutnala rajské ovoce studia Tóry a chtěla jsem víc; chtěla jsem se do ní úplně ponořit.

Ale teď, když sleduji z okna autobusu hemžící se studenty, najednou jim závidím a říkám si, jestli mé rozhodnutí přerušit studium nebylo nezodpovědné. Cítím se hloupě, že jsem studia nechala. Pomáhat novému životu je jistě Boží dílo, myslím si. Já se místo toho soustředím na toaletní papír a rabínskou debatu o tom, jestli si má člověk připravit natrhaný papír před šabatem nebo je možné trhat papír podle perforované linky.

Na druhé straně nemůžu ignorovat okamžik, kdy jsem poprvé zahlédla samotného Boha. Na události toho dne nikdy nezapomenu. Došlo k nim jen měsíc poté, co mě Dina vzala na hodinu rabiho Rabinowitze, třicet dní poté, co jsem se rozhodla odříkávat před jídlem požehnání a znovu rozsvěcovat šábesové svíce. Nejsem si jistá, co mě přimělo vykonávat tyto micvot. Byla to kombinace pocitu svatosti, který mi rabi předal, a spojení s mou židovskou vlastí, které jsem vždycky cítila. Už tím, že jsem byla na svaté půdě, jsem si Boha víc uvědomovala. Moje dřívější modlitby určitě zapůsobily. Jako řetězová reakce uvedly do pohybu nadpřirozenou sílu zvanou zjevení. Seděla jsem ve školní jídelně Izraelské porodní asociace, ve spoře osvětlené otevřené hale, a žvýkala jsem čokoládový zákusek, najednou jsem se podívala nahoru a uviděla na stropě barevná světla. Měla jsem pocit, jako bych byla v londýnském planetáriu. Zírala jsem vzhůru na hvězdnou přehlídku říší vzdálených v čase i prostoru. Zářící skvrny vypadaly jako dětská skládačka, tvořily nejrůznější tvary. Byly tak krásné, neuvěřitelně zářivé. Ještě nikdy jsem neviděla nic tak zářícího. Všechna ta světla vycházela z jediného středového zdroje, z planoucího jádra. Nejdřív jsem byla vystrašená. Myslela jsem si, že mám halucinace, opožděnou reakci na všechny ty dávky drogy, které jsem si v minulosti dala. Ale já jsem věděla, že neblouzním. Dokonale jsem si uvědomovala spolužáky, kteří pili kávu u vedlejšího stolu, a viděla jsem studenty přecházet ze třídy do třídy. Bylo mi jasné, že Bůh mluví jenom a přímo ke mně. Ukazoval mi, jak veškeré stvoření vychází z Něho. Když jsem si uvědomila nezměrnost toho jevu, pocítila jsem závrať, stejně jako kdysi Izraelité na Sinaji, když se jim zmátly smysly a oni „viděli“ Boží hlas. Stejně jako oni jsem měla pocit, že omdlím, protože moje smrtelná mysl nebyla schopná obsáhnout zjevení takového rozsahu. Nebylo to tak efektní jako rozdělení Rudého moře a mana padající z nebe, což si Izraelité zasloužili právě tím, že opustili duchovně nečistou zemi egyptskou, ale byl to skutečný zážitek transcendentní Boží přítomnosti. Věřím, že se v tomto okamžiku projevil přímý následek provádění micvot, rozsvěcování šábesových svící a odříkávání požehnání před jídlem.

Jídelna se se mnou točila. Slyšela jsem neuvěřitelné ticho. Mého těla se zmocnil chlad. Pevně jsem se chytila stolu před sebou. Věděla jsem, že musím jednat rychle, že není času nazbyt. Nával energie mě postrčil k telefonnímu automatu. Existoval jen jeden člověk, na kterého jsem se mohla obrátit a který tomu mohl porozumět. Vytočila jsem číslo Světla Sionu a požádala o rabiho Rabinowitze. Sekretářce v ješivě trvalo, než ho našla, a já si vzpomínám, jak jsem se třásla posvátnou úctou před Bohem, zatímco jsem čekala, než rabi přijde k telefonu, a věděla jsem, že začíná něco nového, že stojím na prahu osvícení. Zdálo se to neuvěřitelné: já Reva, nevěřící, skeptička – a viděla jsem Boha. Když ve sluchátku zazněl hlas rabiho Rabinowitze, rozvzlykala jsem se, protože jsem věděla, že jsem konečně na cestě domů.

Rabi Rabinowitz naslouchal mému nesouvislému blábolení. Pak mně klidným hlasem vysvětloval: „Zažila jsi okamžik prozření. Máš velké štěstí, Revo. Někteří lidé zůstanou slepí celý život. Teď se musíš rozhodnout, co budeš s tímto věděním dělat. Můžeš přijít sem a studovat tady jako řádná studentka, přerušit na rok studium a opravdu se věnovat nové cestě. Ale jestli to neuděláš, tvá vize brzy vybledne, pokryje se závojem pochybností a ty promarníš svou příležitost.“ Neváhala jsem. Vyšla jsem z Izraelské porodní asociace a vzala jsem si taxi do ješivy. Nikdy jsem už nechtěla ztratit to prozření, které jsem toho dne pocítila. Byl to nejúžasnější stav, jaký jsem kdy zažila, stav extáze daleko převyšující účinky jakékoli drogy, kterou jsem si kdy vzala.

Extáze netrvá věčně, ale je to stav, po kterém stále prahnu. Protože teď nejsem schopná dosáhnout jí modlitbou a studiem Tóry – cítím, že Bůh přede mnou skryl své světlo –, doufám, že ji najdu v hotelu U Krále Davida v pokoji číslo 613. Ale hluboko uvnitř vím, že zase před něčím utíkám.

Když autobus zastaví před hotelem a já vystoupím ven do slunečného dne, zmocní se mě pochybnosti. Stojím před mohutnými zdmi z bílého jeruzalémského kamene a uvažuji, jestli mám vstoupit, nebo ne. Točitými dveřmi projdu do haly a ohromí mě bohatství a velkolepost. Hala je velká a prostorná. Klenuté stropy jsou ručně malované modrými a zlatými východními geometrickými vzory. Křesla a pohovky, čalouněné sametem a brokátem, jsou sestaveny tak, aby vytvářely zákoutí pro důvěrné rozhovory. Vykročím po tlustém modrém koberci. Křišťálový lustr nade mnou vydává tlumené světlo. Americké turistky oblečené podle nejnovější pařížské módy stojí u recepce. Jejich zavazadla značky Louis Vuitton jsou naskládaná na vozících. Pohlédnu na druhou stranu haly. Velkým oknem vidím starobylé zdi Starého Města. Chris tady není. Určitě na mě čeká v pokoji.

Vzadu v hale si všimnu párů na šiduchové schůzce. Dají se lehce poznat, dívky a chlapci z ješivy sedící v sametových křeslech proti sobě. Dívky jsou nastrojené v nejlepších nedělních šatech, sedí se zkříženýma nohama a mají namalované rty. Muži v černých oblecích a černých kloboucích si nakrucují vousy a kolébají se při řeči dopředu a dozadu. Vím, že ten zvyk kolébat se pochází z Ukrajiny, kde byla bída a mnoho studentů se dělilo o jedinou knihu; museli se u ní střídat tak, že někteří se naklonili dozadu a jiní dopředu, aby mohli číst stránky a učit se je zpaměti.

Stojím a upřeně je sleduji. Tohle je to, co skutečně chci, říkám si – seznámit se se studentem z ješivy s vyhlídkou na manželství a vybudovat židovský domov. Přihlížím, jak si povídají a smějí se, jak jsou dívky nesmělé a chlapci citliví a jak čisté jsou jejich úmysly. Vím, že teď nemůžu jít nahoru do hotelového pokoje. Nemůžu zničit všechno, k čemu jsem směřovala. To mi Bůh určitě pomáhá projít Jeho zkouškou a zinscenoval kvůli mně tuto idylickou scénu. Chvíli stojím a nechávám se proniknout tímto poznáním. Zhluboka se nadechnu. Dokážu se vzdát touhy vidět Chrise a dát si jointa. Teď můžu odejít. Rychle se otočím, vstupuji do otáčecích dveří a vyjdu z hotelu. Venku, v žáru dne, vydechnu úlevou. Prošla jsem zkouškou pokání. Jsem připravena k dalšímu kroku po duchovním žebříku, vzhůru ke svatosti.

3

Zpátky na správné cestě

Jerida le-corech alija – pád z duchovních výšin je nutný,

aby umožnil vystoupit ještě výš.

Rabi Nachman z Braclavi

Je šest hodin, následující pátek ráno, a já jdu k Rapaportům domů, přímo přes ulici naproti ješivě. Vystoupám po zanedbaných schodech neudržované budovy v ulici Uziel, projdu kolem hromady kočárků pod schody, halou plnou smetí, a zaklepu na dveře, za kterými bydlí Šlomo a Chani Rapaportovi. Mám na sobě šábesové oblečení, dlouhou sukni a pletenou halenku, a nesu láhev hroznového džusu. Obvykle se cítím nesvá, když mám jít na večeři k neznámým lidem, ale dnes večer se cítím klidnější, protože všechno domluvil rabi Rabinowitz a nemusela jsem se zapisovat na seznam těch, kteří by se chtěli zúčastnit šábesového jídla v rodinách. Beru to jako příležitost posílit své odhodlání pro cestu, kterou jsem si zvolila. Nábožensky založené rodiny mají zájem na tom, aby nám dívkám otevřely své domovy a pomohly nám dodržovat zákony tóry, neboť my židé jsme všichni částí jedné duše, spojeni dohromady společným údělem přivést Mesiáše a znovu vystavět třetí Chrám.

Dveře otevře pětileté dítě. Kolem tvářiček mu spadají dlouhé tmavé lokny. Na vlásky má připnutou modrou sametovou kipu s dvěma vyšitými třešničkami na boku. Bílá šábesová košilka mu visí ven z černých kalhot. Velké černé oči si mě upřeně prohlížejí.

„Ahoj, já jsem Reva,“ říkám. „Váš šábesový host.“

Dítě odběhne zpátky do bytu a nechá mě stát ve dveřích. Připadám si jako sociální případ, člověk bez vlastního domova.

„Gut šábes. Gut šábes.“ Přichází ke mně Chani Rapaportová. Vypadá uhoněně. „Pojď dál.“

Vcházím do pokoje. Jsou tam dva jídelní stoly, oba pokryté naškrobenými bílými plátěnými ubrusy s šábesovým nádobím. Uprostřed většího stolu hoří tlumeným světlem svíčky. Není tam žádný další nábytek, žádná pohovka nebo křeslo. Všimnu si polic na zdi plných svatých knih. V rohu se modlí starší holčička. Malý byt je plný vůně pečeného kuřete a zapečených brambor.

Podávám Chani láhev džusu a ona ji položí doprostřed většího stolu. Povytáhne židli, abych si mohla sednout, a sedne si proti mně. Přes bílou hedvábnou halenku a černou sukni šitou na míru má zástěru. Umělou paruku po ramena má posunutou dozadu a v zátylku připevněnou diamantovou sponou. Všimnu si, že se jí vzadu uvolnilo pár pramenů jejích vlastních vlasů. Myslím, že jestli se vdám, nebudu nikdy nosit na vlasech paruku. Budu nosit šátek, zdá se mi to skromnější.

Vřele se na mě usměje. „Tak jak se ti líbí ješiva?“ ptá se.

„Moc. Hodně se tam naučím,“ odpovím, ale duchem jsem stále u těch dvou stolů. Proč dva?

„Baruch Hašem,“ říká, „co se učíte?“

„Zákony šábesu. Je toho hodně.“ Myslím na to, že mnoho dívek si osvojuje dodržování pravidel pomalu a postupně si přibírají další, týden po týdnu, ale já jsem od prvního dne po svém vidění v jídelně pečlivě dávala pozor, abych neporušila žádnou z devětatřiceti kategorií činností, které jsou o šabatu zakázané – protože jedině pak lze postavit svatostánek. Jsem hrdá na to, že nerozsvěcuji elektrické světlo, nejezdím autem ani nezapaluji zápalky. Věnuji se ten den studiu a pokouším se dosáhnout nešama jetera, druhé duše slíbené na šabatu.

„I mimo studium to musí být náročné, že?“

„Ano, ale světský život už mě nezajímá.“ Epizoda s Chrisem je za mnou a to, co říkám, myslím vážně. „Zdá se mi tak prázdný.“ Jak se tak poslouchám, vím, že jsem zašla do extrému. Odděluji se od života mimo ješivu, což je naprostý protiklad ve srovnání s mým otcem, který zapojoval světský život do svého náboženského světa. Ale teď, když jsem znovu prožila Boha a pravdu Jeho Tóry, zdá se, že je to pro mě jediná možná cesta. Kdybych šla otcovou cestou, snadno bych znovu podlehla nečistému, nebyla bych schopná odlišit svaté od bezbožného, jako to dělá on. Myslím na všechny ty promarněné roky, kdy jsem nevěnovala žádnou pozornost vyššímu bytí a žila jsem bez vědomí Boha. Kdybych si ho tehdy byla vědoma, mohla jsem skončit čistá a nevinná jako Chani.

„Musíš mít silnou vůli, když dokážeš změnit svůj život. To obdivuji,“ říká Chani.

Jsem si jistá, že si nedokáže představit, co všechno musím změnit, ale těší mě, že oceňuje moje úsilí.

Vrtím se na židli, cítím se nesvá z toho viditelného rozdílu mezi mou hostitelkou a mnou. Pořád mám pocit, že vedle Chani vypadám jako děvka, přestože jsem oblečená zdrženlivě, ne jako některé dívky v ješivě, které mění svůj způsob oblékání jen pozvolna, přecházejí od triček bez rukávů k tričkům s krátkým rukávem a od upnutých džínsů k plandavým kalhotám. Ale pokud jde o oblečení, nemůžu už nic vylepšit. Při dodržování pravidel zdrženlivosti v oblékání jsem byla stejně korektní jako sama svatá paní Hillmanová a teď na sobě mám beztvaré kusy oblečení vypůjčené ze sklepního skladu, kde si my dívky můžeme volně půjčovat obnošené šaty. Značkové modely, které jsem vždycky ráda nosila a často kupovala v módních obchodech v londýnské South Molton Street, jsou pro mě minulostí, a když se vidím v zrcadle, musím se smát. Dělníci na ulici už na mě nepískají a taxíkáři netroubí.Až dodneška jsem si myslela, že jsem získala zpět trochu důstojnosti, když své křivky zakrývám, místo abych je vystavovala, ale teď když sedím vedle této pobožné mladé ženy, cítím, že moje úsilí bylo marné. Má duše byla pošpiněna nečistým sexem a užíváním drog. Dlouhé rukávy a sukně nemohou zakrýt, kým opravdu jsem, jsou to jen vnější doplňky. Skutečná zdrženlivost je vrozená. Vychází ze života v souladu s tórou. Jen dodržováním micvot lze dosáhnout skutečné hluboké čistoty. To se nedá dokázat za pár měsíců pokání a přidáním několika vrstev oblečení navíc.

Dívám se Chani na ruce, v nichž svírá bílý plátěný kapesník: nakrátko ostříhané nehty, které zřejmě nikdy nepoznaly lak, jemné prsty, které určitě nikdy nedržely cigaretu ani si nerovnaly lajnu kokainu. Pak pohlédnu na své ruce a vzpomenu si, že byly nástrojem hříchu, žiletkou půlily tablety morfinu, balily jointy a nad plamenem zahřívaly na kousku alobalu hnědý prášek. Míchala jsem crack s heroinem nebo kouřila čistý heroin.

Když Chani tlumeně hovoří, připadám si najednou vulgárně, jsem si jistá, že z jejích úst nikdy nevyšla nadávka, a cítím se vedle ní jako děvka, vedle jejího těla, které nebylo nikdy poskvrněno. Já jsem své tělo zneuctila v touze po zlomku sekundy, kdy ve mně muži ztráceli sami sebe. To pro mě byl jediný způsob, jak překonat opuštěnost, kterou jsem doma pociťovala. Když poslali Michelle pryč, moji rodiče se pohroužili do svého soukromého utrpení, můj otec strnule popíral jakékoli pocity – ze strachu, že by mohly narušit jeho vnější vyrovnanost, matka potlačovala své emoce drogami, které jí předepsal lékař. Fakt, že i já něco cítím – že mi moje sestra chybí, že mi připadá hrozivé to ticho kolem její nepřítomnosti, pečlivě zachovávané, aby ani zmínka o ní nezpůsobila, že moje matka sklouzne do další deprese –, to byla další věc, o které moji rodiče nechtěli nic vědět. Nezbývalo mi než následovat jejich příklad. A tak jsem se, stejně jako matka, uchýlila ke drogám. Ale zvolila jsem si „rekreační“ variantu, a oklamávání sebe sama jsem dovedla ještě o krok dál, když jsem se otupovala anonymním sexem.

Experimentování s drogami a sexem začalo v Compagne Gardens u Nicka Morgana a jeho přátel. Byla to skupina hudebníků, co spolu bydleli ve zchátralém domě ve West Hampsteadu, který se stal mým útočištěm. Bylo to místo bez jakýchkoli pravidel. Jejich heslem byla volná láska a mír. Všude visely závěsy z jasně zbarvených indických šátků, pokrývaly i matrace, kde jsem ležela a poslouchala, jak Nick přehrává své písně. Mou oblíbenou byla „I´m high on a highway, high on a highway, baby now“. V tom útulném pokoji, s drnkáním kytary v pozadí, jsem opravdu relaxovala. Okenní rámy zdobila křišťálová sklíčka, která vrhala na stěny duhové odlesky, na parapetu stála řada květináčů s konopím a uprostřed místnosti byl velký dřevěný konferenční stolek, kde se neustále nalévaly nové šálky čaje. Byla jsem v pohodě a dostatečně uvolněná, abych se nechala osahávat jakoukoli cizí rukou. Členové skupiny byli nejmíň o pět let starší a já jsem jim záviděla jejich nezávislý život. Láska, kterou jsem doma necítila, byla tady dostupná – s Petem a Robem a mnoha dalšími bezejmennými tvářemi. Neustále se balily jointy, šňupal se kokain a všechno se velkoryse sdílelo. Omámeně jsem posedávala, cítila jsem, že konečně někam patřím. Oni byli mou opravdovou rodinou a jejich doupě mým druhým domovem. Moji rodiče si mysleli, že chodím do židovského klubu mladých, kde se organizovaly dobročinné akce pro Izrael, a v jejich přítomnosti jsem pořád nosila šábesové oblečení, na němž trvala má matka, a sčesávala jsem si vlasy dozadu do ohonu. Ale kdyby se mi někdo pořádně podíval do očí nebo kdyby si všiml zrníček bílého prášku u nosních dírek, hned by věděl, že to byla jen zástěrka. Při otáčení stránek v modlitební knize v synagoze jsem ani na okamžik nepomyslela na Boha. Má mysl byla jinde. Hlavně se soustředila na to, kolik nesnesitelných minut budu ještě muset přečkat do konce bohoslužby a do konce šabatu, kdy budu moci odejít z domu a uniknout do svého bezpečného přístavu.

Byla jsem závislá na falešném pocitu důvěrnosti, který jsem cítila, když jsem byla zfetovaná; líbilo se mi flirtování a sbližování. A stejně jako každá jiná závislost, i tato se živila sama sebou. Jakmile bylo po sexu a já jsem si připadala odhozená jako svlečená hadí kůže, začal se do mě vkrádat pocit ponížení a zoufale jsem se snažila upoutat pozornost dalšího muže. Ten cyklus se opakoval pořád dokola. Před Chrisem jsem nebyla schopná navázat s žádným mužem skutečný vztah, protože jsem se bála, že by mě brzy opustil kvůli jiné dívce. Abych se vyhnula bolesti z odvržení, spala jsem s kdekým a dávala najevo, že stálý vztah mě nezajímá.

Podívám se na Chani a otřesu se při bolestné vzpomínce, která mi vytane na mysli. Je mi šestnáct. Pod jazykem se mi rozpouští tabletka LSD a já mířím do squatu ve Warwick Avenue, kde bydlí můj dealer Tim. Předává mi hromádku marihuanových tyčinek. Nacpu si je hluboko do svých pastelově modrých kozaček, bez postranních myšlenek si sáhnu za výstřih a vytáhnu z podprsenky několik bankovek, abych mu zaplatila. Atmosféra se změní. Ve vzduchu je cítit sex. LSD začíná působit a já si lehám na velký potrhaný polštář a Tim s ostatními squattery kolem mě stojí v půlkruhu. Vidím je v psychedelických barvách, připadá mi, že se kymácejí. Vím, co chtějí. Chci to taky. Rozepnu si podprsenku a odhalím svá plná prsa. Jsem ještě dítě, ale cítím se silná a mocná, protože já jsem ta, kdo si vybírá. Při vzpomínce na tu noc se otřesu. Už mi nestačí být milovaná, jen dokud trvá erekce. Chci, aby po mně někdo toužil jen kvůli mně samotné a kvůli mé duši. Chci se spojit s mužem na vyšší než jen fyzické úrovni. Závistivě pohlédnu na Chani. Chtěla bych se očistit a být jako ona.

Pár minut sedíme v příjemném mlčení a já nasávám posvátnou atmosféru.

„Proč jsou tady dva jídelní stoly?“ zeptám se nakonec, protože se na tu otázku chystám už od svého příchodu.

„Jeden je pro muže a jeden pro ženy. Čekáme ještě dvě další dívky.“

„To jsem ještě nikdy neviděla.“

„Je to chasidský zvyk. Muži sedí s muži a ženy se ženami. Můj manžel říká, že je to tak zdrženlivější.“

Chani se podívá na hodinky. „Manžel se brzy vrátí. Musím ještě zkontrolovat vejce a salát.“

Nevím, co má na mysli, ale jdu za ní do kuchyně. Vezme natvrdo vařené vejce a rozřízne je napůl. Pak bílky pečlivě prohlíží. „Vidíš tohle?“ ptá se a ukazuje na růžovou skvrnku velikosti špendlíkové hlavičky.

„Ano.“

„To je krvavá skvrnka.“

„A nevaříme kvůli tomu tři vejce dohromady?“ ptám se celá zmatená. „Moje matka to tak dělá, aby jakákoli krev byla neplatná.“ V duchu před sebou uvidím matku v kuchyni. Košeruje játra. Položí syrové maso na rošt a rozetře na ně hrubou kuchyňskou sůl. Krev z masa kape na tácek pod roštem. I když matka nemá pro spoustu šábesových předpisů moc trpělivosti a často opakuje „Je to prostě tak zastaralé, ani nerozsvěcovat světlo, v dnešní době“, pečlivě dodržuje zákony týkající se jídla. Odděluje nádobí na maso a na mléko, dává pozor, aby nikdy nevyškrabala masový hrnec mléčnou lžící a rozbíjí vejce do sklenice, aby mohla ze všech stran zkontrolovat, jestli v nich není krev. Když dědeček přijel do Anglie za mými rodiči po jejich svatbě, provedl inspekci kuchyně a spokojený s výsledkem, vydatně se při večeři najedl. Ale přestože byl vrchním rabínem Izraele, vím, že jeho požadavky by pro Chani nebyly dostačující. Ona má pravděpodobně svého chasidského rabína, dodržuje jeho pravidla a schválení kohokoli jiného je nedostatečné. Když jsem poprvé přišla do semináře, zdály se mi ty rozdíly mezi zvyky v otcově domácnosti a zvyky v ješivě směšné, ale teď chápu, že můj otec platí cenu za snahu obsáhnout oba světy, náboženský i světský. Nemůže dosáhnout svatosti, jaká panuje tady v tomto domě, kde má místo pouze to, co je posvátné.

„Chceme být obzvlášť opatrní,“ vysvětluje Chani. Vidím, že je jí mě líto. Vidím také, že nemá příliš vysoké mínění o úrovni košer kuchyně mé matky. „Můj otec je rabín,“ chce se mi říct. „Jsem jedna z vás,“ ale v hloubi duše vím, že Chani by neměla moc vysoké mínění ani o úrovni dodržování zákonů v mé rodině. Otcova světská knihovna, jeho zvyk líbat ženy z kongregace na tváře s přáním gut šábes a mnohé další světské zvyky by se tady zdály nepatřičné. Chani drží list salátu pod blikajícím světlem stropní zářivky. „Kontroluju hmyz,“ říká. „Prostě podrž každý list pod světlem a ujisti se, že se tam nic nehýbe.“

Dělám, co mi řekla, a doufám, že nic neuvidím.

„Minulý týden jsem viděla opravdu dobrý film o hledání hmyzu,“ říká Chani. „Víš, že může být i na mrkvi? A na sušeném ovoci – datle a meruňky musíš před jídlem otevřít a zkontrolovat.“ Z představy filmu o lezoucím a hemžícím se hmyzu v potravinách se mi dělá špatně. Na okamžik přeskočím do světského myšlení a pomyslím si, že Chani musí být svým způsobem náboženská fanatička.

Když je jídlo hotové, navrhne Chani, abychom se pomodlily, než se její manžel vrátí. Podá mi sidur a já se vrátím do jídelny. Tady, s tváří obrácenou k východu, se snažím soustředit na modlitby a nevšímat si kručení v žaludku ani svědění komářího štípance na levém kotníku. Zavírám oči a medituji nad čtyřmi písmeny Božího jména. V duchu si je představuji napsané ohněm, zářící rudě a oranžově. Vidím, jak plameny olizují písmena jud, hej, vav, hej. Ten obraz je tak skutečný, že se cítím jako Mojžíš v hořícím keři. Popojdu o tři kroky dopředu, abych mohla být v přítomnosti Krále, a pak se Mu pokloním a prosím Ho, aby otevřel má ústa a nechal plynout moje prosby. Hluboce se pokloním. Při modlení se kolébám dopředu a dozadu, jako bych svým tělem chtěla prorazit brány milosti. Pečlivě odříkávám starobylou liturgii v naději, že mě každé slovo posune blíž k mému stvořiteli. I po letech mlčení stále umím ty modlitby zpaměti. Jako bych je měla od dětství vryté do duše. Když domluvím, ukročím zpátky dozadu a rozloučím se s Králem. Zavřu knihu, políbím hnědou kůži, kterou je můj sidur potažený, mé rty se chvíli zdrží na hladké kožené vazbě a pak si knihu s láskou přitisknu na prsa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rabínova dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.