Copyright © Carol Silverman, 2012

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-620-3

ISBN mobi 978-80-7462-686-9

.

Věnováno Maddy, Oakleymu a Julii

Kapitola první

To odpoledne maloval strýc Finn portrét mé sestry a mě, protože věděl, že umírá. A já už tušila, že až vyrostu, nenastěhuju se k němu a nebudu s ním žít celý zbytek života. To už jsem taky nevěřila, že celá ta věc s AIDS je nějaký velký omyl. Když se Finn poprvé zeptal, jestli nás může namalovat, máma odpověděla, že v žádném případě. Řekla, že je to morbidní. Když si představila, jak my dvě sedíme v jeho bytě s obrovskými okny, vonícím levandulí a pomeranči, když si představila, jak se na nás Finn dívá, jako by to mohlo být naposledy, zdálo se jí to nesnesitelné. A taky řekla, že je to od nás ze severního Westchesteru k němu na Manhattan daleko. Založila si ruce na prsou, zadívala se upřeně do Finnových jasně modrých očí a prohlásila, že je těžké si v těchhle dnech najít čas.

„To mi povídej,“ odpověděl.

A to ji zlomilo.

Teď je mi čtrnáct, ale to odpoledne mi bylo ještě třináct. Psal se rok 1986, konec prosince, a k Finnovi jsme jezdily vždycky jedno nedělní odpoledne v měsíci už půl roku. Pokaždé jen máma, Greta a já. Otec s námi nejezdil a bylo to tak správné. Nepatřil tam.

Seděla jsem na sedadle v zadní řadě naší minidodávky. Greta seděla přede mnou. Sedla jsem si tak schválně, abych ji mohla nenápadně pozorovat. Pozorovat lidi je prima koníček, ale musíte na to jít opatrně. Nesmíte dopustit, aby si všimli, že na ně civíte. Když vás přistihnou, chovají se k vám jako ke zločinci. A možná že na to mají i právo. Možná by to měl být zločin, když se snažíte vypátrat něco, co druzí nechtějí, abyste viděli. Ráda pozoruju Gretu, když se od jejích tmavých a hladkých vlasů odráží slunce a konce jejích brýlí připomínají dvě ztracené perličky skryté za ušima.

Máma si pustila country, a přestože nemám tenhle žánr nijak zvlášť ráda, když tu hudbu k sobě pustíte, hlasy všech těch lidí, co si zpívají naplno z celého svého srdce, vám připomenou grilování na terase, zasněžené kopce plné dětí na saních a rodinné obědy na počest Díkůvzdání. Samé bezpečné, útěšné věci. A nejspíš i proto máma tuto stanici poslouchá, právě když jedeme k Finnovi.

Cestou do města toho nikdy moc nenamluvíme. Auto jede plynule, hudba zní důvěrně známě a na druhém břehu našedlé řeky Hudson se roztahuje šedá masa New Jersey. A já zírám na Gretu, protože to je jediný způsob, jak nemyslet na Finna.

Poslední návštěva u něj proběhla jednu deštivou listopadovou neděli. Finn byl vždycky štíhlý – stejně jako Greta a matka (kéž bych byla jako oni!), ale ten den jsem si všimla, že se už posunul do úplně jiné kategorie hubenosti. Všechny opasky mu byly volné, a tak si kolem pasu uvázal smaragdově zelenou vázanku. Koukala jsem na tu kravatu a v duchu jsem se divila, kdy ji měl na sobě naposledy a k jaké příležitosti se hodí něco tak křiklavě pestrého, když tu Finn zvedl hlavu od plátna, máchl štětcem ve vzduchu a oznámil nám: „Už to nebude trvat dlouho.“

Já i Greta jsme přikývly, i když ani jedna z nás nevěděla, jestli myslí malování, nebo to, že umře. Po návratu domů jsem mámě řekla, že vypadal jako splasklý balónek. Greta prohlásila, že vypadal jako malá šedá můra, co se zamotala do šedé pavoučí sítě. Všechno, co se týká Grety, je vždycky jaksi bombastičtější, dokonce i způsob, jakým mluví.

Teď už byl prosinec, týden před Vánocemi, a my vězely v zácpě kousek od mostu George Washingtona. Greta se ke mně otočila. Poťouchle se usmála a z kapsy kabátu vytáhla malou větvičku jmelí. Dělá to poslední dvoje Vánoce – tahá s sebou neustále kus jmelí a každého s ním otravuje. Bere si ho s sebou do školy a neustále nás s ním terorizuje i doma. Její nejoblíbenější kousek je připlížit se k našim a pak jim jmelí strčit nad hlavu. Rodiče totiž nepatří k lidem, kteří své city projevují na veřejnosti, a proto je Greta tak ráda škádlí. V dodávce mi větvičkou zamávala těsně před obličejem.

„Jen počkej, June,“ prohlásila, „až ji podržím nad tebou a strejdou Finnem! Co budeš dělat?“ Usmála se na mě a čekala, co řeknu.

Hned jsem věděla, jak to myslí. V takovém případě bych buď musela být k Finnovi hnusná, nebo riskovat, že chytnu AIDS, a ona byla zvědavá, pro co se rozhodnu. Greta dobře ví, jak se s Finnem přátelíme. Ví, že mě bere na výstavy, že mě naučil, jak zjemním kresbu obličeje tím, že čáry tužkou lehce rozmažu bříškem prstu. A ví, že jí se nic z toho netýká.

Pokrčila jsem rameny. „Dává mi pusu jenom na tvář.“

Ale už když jsem to říkala, v duchu jsem si představila, jak jsou teď Finnovy rty vysušené a bolestivě rozpraskané. Jak mu někdy ty praskliny dokonce krvácejí.

Greta se ke mně naklonila a opřela se pažemi o opěrku hlavy.

„No jo, ale jak víš, že se viry z jeho pusy do tebe nedostanou třeba kůží na tváři? Jak si můžeš být jistá, že se ti třeba póry nedostanou až do krve?“

Ničím takovým jsem si jistá nebyla. A umřít jsem nechtěla. Nechtěla jsem celá zešednout.

Znovu jsem pokrčila rameny. Greta se ode mě odvrátila, ale i zezadu bylo jasné, že se usmívá.

Začalo mrholit, a zatímco jsme projížděly městem, na čelní sklo dopadaly drobné krystalky vlhkého ledu. Přemýšlela jsem, jak mám Gretě odpovědět, jak jí mám co nejlépe vysvětlit, že Finn by mě nikdy nevystavil jakémukoli nebezpečí. Připomněla jsem si všechny ty věci, které Greta o Finnovi nevěděla. Třeba jak mi dal najevo, že ten portrét je jen výmluva. Jak si všiml, jak se tvářím, když jsme k němu přijely na vůbec první sezení. Jak počkal, až matka a Greta vešly do obýváku, a ve chvíli, kdy jsme se ocitli v úzké chodbě sami, mě objal kolem ramen, naklonil se ke mně a zašeptal: „Jak jinak jsem měl zařídit všechny ty neděle s tebou, Krokodýle?“

Jenomže to všechno byly věci, o kterých Gretě nikdy nepovím. Místo toho jsem jen poté, co jsme zaparkovaly v potemnělé garáži a já z dodávky vystoupila, vyhrkla: „A stejně – kůže je přece nepropustná.“

Greta jemně zabouchla dveře auta, obešla kufr a přistoupila ke mně. Pár vteřin na mě jen zírala. Na mé velké, nemotorné tělo. Pak si na svých drobných ramínkách utáhla řemeny batohu a jen zavrtěla hlavou.

„Věř si, čemu chceš,“ pronesla, otočila se a vydala se ke schodišti.

Jenomže to nebylo možné a Greta to dobře věděla. Člověk se může pokusit věřit tomu, čemu chce, ale nikdy to nefunguje. O tom, čemu uvěříte, rozhodují mozek a srdce – tak to prostě je. Ať se vám to líbí, nebo ne.

Matka trávila hodiny u Finna v jeho kuchyni, kde nám vařila litry čaje do jeho famózní ruské čajové konvice, zlaté, červené a modré a lemované vyleptanými obrázky tančících medvídků. Finn říkával, že v ní servíruje čaj jen svým úplně nejoblíbenějším lidem. Vždycky když jsme k němu dorazily, už na nás čekala. Z obývacího pokoje jsme slyšeli, jak máma dělá pořádek v kuchyňských skříňkách – jak z nich vytahuje sklenice, plechovky, talíře a hrnky a pak je zase vrací na místo. Pravidelně nám nosívala čaj, který většinou vystydl, protože Finn byl ponořený do malování a my s Gretou jsme se nesměly ani pohnout. Všechny ty neděle se matka na Finna sotva podívala. Zjevně byla z toho, že její jediný bratr umírá, úplně zlomená. Ale někdy jsem měla pocit, že v tom vězí ještě něco víc. Nikdy se totiž nepodívala ani na náš obraz. Vždycky jen přinesla konvici s čajem, položila ji na stolek a prošla kolem malířského stojanu s odvrácenou hlavou. Někdy jsem si říkala, že o Finna vůbec nejde. Někdy jsem měla pocit, že se hlavně snaží nevidět jeho plátna, štětce a obrazy.

To odpoledne jsme tam se sestrou seděly už asi hodinu a půl a Finn maloval. Pustil Mozartovo Rekviem, které jsme oba, já i on, milovali. I když v boha nevěřím, loni jsem přesvědčila mámu, aby mi dovolila přihlásit se do místního katolického sboru, protože jsem chtěla o Velikonocích zpívat Mozartovo Kyrie. Vlastně ani moc dobře nezpívám, ale když zpíváte latinsky, zavřete oči a stojíte až úplně vzadu, abyste se mohli jednou paží opírat o chladné kamenné zdi kostela, můžete předstírat, že jste se ocitli ve středověku. A kvůli tomu to vlastně dělám. Kvůli tomu chodím do sboru.

To Rekviem je naše – moje a Finnovo – tajemství. Jen nás dvou. Ani jsme se na sebe nemuseli podívat, když ho pustil. Oba jsme to hned pochopili. Jednou mě vzal na koncert do nádherného kostela na 84. ulici a řekl mi, ať zavřu oči a poslouchám. A tehdy jsem Rekviem slyšela poprvé. A zamilovala jsem se do něj.

„Vleze ti to pod kůži,“ obrátil se tehdy na mě, „zmate tě to a ty si myslíš, že je to jen taková neškodná krása, co jen tak mírně pobublává, ale pak najednou, bum ho! Hudba se vzedme jako hrozba – silné tympány, vřískající housle a hluboké, temné hlasy. A pak to stejně rychle zase klesne tam, kde to bylo na začátku. Chápeš, Krokodýle? Chápeš to?“

Krokodýl byla přezdívka, kterou pro mě Finn vymyslel, protože říkával, že mu připomínám tvora z pradávných časů, co je na číhané, co jen pozoruje a vyčkává, až si na všechno udělá vlastní názor. Měla jsem moc ráda, když mi tak říkal. Seděl v kostele a chtěl se ujistit, že té hudbě rozumím. „Chápeš?“ zopakoval.

A já to chápala. Aspoň jsem si myslela, že to chápu. Nebo jsem jen předstírala, že chápu, protože to úplně poslední, co bych na světě chtěla, bylo, aby si Finn myslel, že jsem hloupá.

To odpoledne se Rekviem vznášelo nad všemi nádhernými předměty v jeho bytě. Nad jeho měkkými tureckými koberci. Nad jeho starým, hedvábným cylindrem otočeným tou vydřenou stranou ke zdi. Nad velkou zavařovací sklenicí naplněnou až po hrdlo kytarovými trsátky všech barev a vzorů. Finn jim říkal „kytarové okurčičky“ – protože je skladoval v láhvi od okurek. Hudba proplouvala chodbou kolem dveří do Finnovy ložnice, které bývaly vždycky zavřené. Tam byl jeho soukromý budoár. Matka ani Greta si zřejmě vůbec nevšimly, jak se Finnovy rty pohybují spolu s hudbou: voca me cum benedictus… gere cunam mei finis… Neměly ani tušení, že poslouchají píseň o smrti, což bylo dobře, protože kdyby to máma věděla, okamžitě by ji musel vypnout. Okamžitě. Vypnout.

Po chvíli Finn otočil plátno k nám, abychom viděly, co namaloval. Byla to velká věc, protože nám náš portrét ukázal vůbec poprvé.

„Holky, podívejte se pěkně zblízka,“ vybídl nás. Nikdy u práce nemluvil, takže když teď promluvil, vyšel z něj jen chraplavý, slabý šepot. Po tváři se mu mihl rozpačitý výraz, natáhl se po hrnku studeného čaje, napil se a odkašlal si. „Danni, pojď se taky podívat.“

Matka neodpověděla, a tak Finn zavolal do kuchyně ještě jednou. „Pojď sem! Jen na vteřinku. Chci slyšet, co si myslíš.“

„Později,“ zavolala, „zrovna tady mám něco rozdělaného.“

Finn se nepřestal dívat ke kuchyni, jako by doufal, že máma přece jen změní názor. Když však bylo očividné, že nepřijde, zamračil se a otočil se zpátky k plátnu.

Zapřel se a pomalu se zvedal ze staré modré židle, na které vždycky maloval, lehce se zakymácel a musel se na okamžik opřít o opěradlo, aby nabral rovnováhu. Postoupil o krok a já si všimla, že kromě zelené kravaty v pase jsou jedinými barvami, které má na sobě, skvrny od barev na bílé pracovní haleně. Barvy mě a Grety. Nejraději bych mu z ruky vytrhla štětec a vybarvila ho, aby zase vypadal jako své staré já.

„Díky bohu za to,“ poznamenala Greta, když si protáhla paže nad hlavou a potřásla kadeřemi.

Zírala jsem na portrét. Všimla jsem si, že mě Finn posunul lehce do popředí, i když jsme tak ve skutečnosti neseděly, a usmála jsem se.

„Není to ještě hotový… že ne?“ zeptala jsem se ho.

Finn přešel ke mně. Sklonil hlavu a podíval se na portrét – napřed na namalovanou Gretu a pak na mě. Přimhouřil jedno oko a upřel pohled přímo do očí mého jiného já. Naklonil se k vlhkému plátnu tak, že se ho téměř dotýkal, a já ucítila, jak mi na pažích vyskočila husí kůže.

„Ne,“ odpověděl a zavrtěl hlavou, aniž by odvrátil oči od portrétu. „Ještě úplně ne. Vidíš to? Něco tomu chybí. Možná něco na pozadí… možná nějaká drobná úprava vlasů. Co myslíš?“

Vydechla jsem a ztuhlý hrudník se mi uvolnil. Nemohla jsem se neusmát. Horlivě jsem přikývla. „Já si to myslím taky. Měly bychom sem ještě párkrát zajít.“

Finn mi úsměv oplatil a bledou rukou si promnul čelo. „Ano, ještě párkrát.“

Zeptal se nás, co si o obrazu myslíme. Já jsem řekla, že je fantastický, Greta neřekla nic. Stála k nám zády. Dokonce se na obraz ani nepodívala. Měla ruce zastrčené v kapsách, a když se pomalu otočila, její tvář byla zcela bezvýrazná. To je Gretina specialita. Dokáže skrýt všechno, co si myslí. A než jsem se nadála, vytáhla ten svůj kousek jmelí a začala s ním mávat nad našimi hlavami, jako by prosekávala vzduch, jako by držela něco úplně jiného, než větvičku s pár lístky a bobulemi. Já i Finn jsme vzhlédli a mně se skoro zastavilo srdce. Podívali jsme se na sebe – trvalo to asi tak dlouho, než se v přesýpacích hodinách pohne jedno zrnko písku nebo než kapka vody z kohoutku dopadne do umyvadla – a Finn, můj strýc Finn, mě měl doslova přečtenou… okamžitě, prostě jen tak. V tom zlomku vteřiny pochopil, že se bojím. Sklonil mi teda hlavu a políbil mě na vlasy tak zlehounka, jako když dosedne motýl na květ.

Cestou domů jsem se zeptala Grety, jestli si myslí, že můžeme dostat AIDS i z vlasů. Pokrčila rameny, pak se otočila a až k domu jen zírala z okna.

Ten večer jsem si umyla vlasy šampónem třikrát po sobě. Pak jsem je zabalila do ručníku, vlezla si do postele a pokoušela se usnout. Počítala jsem ovečky, hvězdy i stébla trávy, ale nic nepomáhalo. Nemohla jsem myslet na nic jiného než na Finna. Myslela jsem na jeho něžný polibek. Myslela jsem na to, jak na ten jediný kraťoučký okamžik, kdy se ke mně sklonil, AIDS, Greta i má matka zmizely z pokoje. Byla jsem tam v tom zlomku vteřiny jen já a Finn, a než jsem si to mohla zakázat, napadlo mě, jaké by to bylo, kdyby mě doopravdy políbil na rty. Vím, že to zní hnusně, vím, jak je to nechutné, ale chci mluvit pravdu a pravda je, že jsem tu noc ležela v posteli a představovala si Finnův polibek. Ležela jsem v posteli a přemýšlela o všem v mém srdci, o tom, co je možné a nemožné, dobré a špatné, co je vyslovitelné a nevyslovitelné, a když všechny ty myšlenky zmizely, zbyla jedna jediná věc: jak strašně moc se mi bude po strýci Finnovi stýskat.

Kapitola druhá

Jít sám do lesa je nejlepší způsob, jak předstírat, že žijete v jiné době. Je to věc, kterou můžete podnikat jen o samotě. Když je s vámi někdo jiný, je příliš snadné si vzpomenout, kde doopravdy jste. Já chodím do lesa hned za školou. Tam začíná, ale lesy se táhnou celé kilometry na sever směrem k Mahopaku a Carmelu a dál k místům, jejichž jména ani neznám.

Když vejdu do lesa, hned si sundám školní batoh a pověsím ho na strom. Pak se dám do pochodu. Aby to fungovalo, musíte jít tak dlouho, dokud nepřestanete slyšet hluk aut, a to přesně dělám. Jdu a jdu, dokud neslyším jen přitlumené praskání a lámání větviček a šumění říčky. Držím se koryta až k místu, kde stojí rozbořená stará kamenná zídka a vzrostlý javor. To je moje místo. Tam se vždycky zastavím. V knize Záhyby v čase je napsané, že čas je jako velká stará deka se spoustou záhybů. A já bych si přála právě v jednom z takových záhybů uvíznout. Být bezpečně zabalená, skrytá v malém, těsném záhybu.

Většinou se přenáším do středověku. V Anglii. Někdy si jen tak pro sebe prozpěvuju úryvky z Rekviem, i když vím, že Rekviem není středověká hudba. A dívám se na všechno kolem – na kameny, spadlé listí, uhynulé stromy – jako bych měla moc ty věci přečíst. Jako by můj život závisel na tom, že přesně pochopím, co mi les říká.

Často se taky převléknu do staromódních šatů, ve kterých Greta ve dvanácti letech vystupovala na nějaké besídce. Jsou mi už malé, knoflíky na zádech nedopnu, a nosím pod nimi tričko. Vypadají spíš jako kostým z Domku v prérii než ze středověku, ale nic lepšího jsem doma nenašla. A pak mám své středověké vysoké botky. Každý vám poví, že sehnat středověkou obuv je ten největší oříšek. Dlouho jsem nosila jen obyčejné černé kecky, na které jsem se urputně snažila nedívat, protože celou věc kazily.

V ten den, co jsem dostala vysoké šněrovací boty z černého semiše a s koženými tkaničkami, jsem byla s Finnem na středověkých slavnostech v areálu kláštera ve městě. Byl říjen a Finn už čtyři měsíce maloval náš portrét. Na slavnost mě vzal už potřetí. Poprvé to byl jeho nápad, ale ostatní dvě návštěvy jsem navrhla já. Vždycky když začne listí hnědnout a schnout, už mu nedám pokoj.

„Je z tebe středověký člověk, Krokodýle,“ říkával. „Co jsem ti to udělal?“

Měl pravdu. Mohl za to on. Středověké umění měl Finn nejraději a za ty roky jsme prohlížením jeho knih strávili celé hodiny. Na naší, v pořadí třetí, slavnosti byl Finn už hodně hubený. Na vlněný svetr bylo chladno, a tak si Finn na sebe navlékl rovnou dva. Pili jsme horký jablečný mošt a byli jsme tam jen my dva – teda ještě s mastnou vůní selete na rožni, zvukem flétny, ržáním koně, co se chystal na ukázku rytířského klání, a s cinkáním sokolníkových zvonků. Ten den Finn uviděl ty vysoké boty a koupil mi je, protože věděl, že si je zamiluju. Celou dobu se mnou stál u ševcovského stánku a zavazoval mi jedny hrubé, kožené tkaničky za druhými, jako by si ani neuměl představit lepší zábavu. A když se ukázalo, že mi boty nesedí, zase mi je z nohy stáhl. Jeho ruka se občas zlehka dotkla mého holého kolena, a já se začervenala. Neřekla jsem mu to, ale nakonec jsem si schválně vybrala boty o dvě čísla větší, a bylo mi jedno, kolik párů ponožek v nich budu muset nosit. Přála jsem si jen, abych z těch bot nikdy nevyrostla.

Kdybych měla spoustu peněz, koupila bych si velký les. Pak bych kolem něj postavila zeď a žila bych v něm, jako by byla úplně jiná doba. Možná bych si našla ještě jednoho člověka, který by tam žil se mnou. Někoho, kdo by se zapřisáhl, že se o současnosti nikdy ani nezmíní. Ale pochybuju, že bych někoho takového našla. Ještě nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by mi byl ochotný něco takového slíbit.

Na světě existuje jen jediná osoba, které jsem pověděla, co v lese dělám, a to je Finn – a ani jemu jsem to vlastně neměla v úmyslu říct. Zrovna jsme se k němu do bytu vraceli z kina, kam jsme zašli na Pokoj s vyhlídkou. Finn začal mluvit o tom, jak všechny postavy ve filmu byly opravdu úžasné, protože působily tak uzavřeně a měly tolik poloh, a bylo krásné sledovat, jak se postupně poznávají a sloupávají jednu „slupku“ za druhou. Připadalo mu to úžasně romantické. Taky prohlásil, že by chtěl, aby to tak fungovalo i dnes. Chtěla jsem dát najevo, že mu rozumím – že bych udělala cokoli, abych se mohla vrátit v čase, a tehdy jsem mu pověděla o lese. Zasmál se, drcl mě ramenem do ramene a pak mi řekl, že jsem magor, a já mu zase řekla, že je padlý na hlavu, když tráví veškerý čas tím, že přemýšlí o malování… a pak jsme se oba rozesmáli, protože jsme věděli, že máme pravdu. Oba jsme věděli, že jsme ti největší magoři na celém světě. A teď, když tu Finn už není, neví nikdo, že po škole chodím do lesa. Někdy si dokonce myslím, že si už ani nikdo nepamatuje, že lesy vůbec existují.

Kapitola třetí

Ten portrét jsme nikdy nedostali. Ne oficiálně. Ne výslovně.

Protože zůstal nedokončený. Aspoň to tak Finn říkal. Musely jsme se k němu pořád vracet – už jen na jedno další sezení… a pak zase ještě na jedno… Nikdo proti tomu nic neměl až na Gretu, která k Finnovi nakonec úplně chodit přestala. Prý když Finn maluje už jen pozadí, nepotřebuje nás tam. Prý má na nedělní odpoledne na práci jiné, lepší věci.

Bylo opravdu chladné lednové ráno, první den školy po vánočních prázdninách, když jsme před domem čekaly na školní autobus. Náš dům stojí na Phelps Street, to je jedna z posledních ulic na trase autobusu. Bydlíme na jižním konci města a škola leží kousíček za městem směrem na sever. Po silnici jsou to asi tři kilometry, ale když to vezmete zkratkou lesem, což já občas dělávám, je to mnohem kratší.

Protože u našeho domu je skoro poslední zastávka, je těžké odhadnout, kdy k nám dorazí. Za ty roky jsme s Gretou strávily čekáním a zíráním na předzahrádky v naší ulici spoustu času. V naší čtvrti jsou samé moderní domy – až na tudorovskou vilu Millerových na vršku slepé ulice. Samozřejmě že jde o rádoby tudorovský styl, protože tady ve Westchesteru žili v tudorovské době jenom Indiáni, takže nechápu, koho by asi tak Millerovi mohli ošálit. Nejspíš nikoho. Nejspíš to Millerovy ani nikdy nenapadlo. Ale mě to napadlo. Pokaždé, když ten dům vidím. Náš dům je světle modrý, s černými okenicemi a košatým javorem na trávníku před ním.

To ráno jsem podupávala na místě, abych se zahřála. Greta se opírala o javor a civěla na své nové semišové kotníčkové boty. Pořád dokola si sundávala a zase nasazovala brýle, dýchala si na skla a otírala zamlžení.

„Greto?“

„Co?“

„Jaký lepší věci děláš v neděli?“

Nebyla jsem si ale jistá, jestli to opravdu chci vědět. Objala jsem se a přitáhla si kabát těsněji k tělu.

Greta ke mně pomalu otočila hlavu a široce se na mě usmála se stisknutými rty. Zavrtěla hlavou a vyvalila oči.

„Věci, který si ani neumíš představit.“

„Jo, jasně,“ odpověděla jsem.

Greta se odvrátila a postavila se na opačnou stranu silnice.

Došlo mi, že myslí sex. Jenomže možná taky ne, protože ten si přece představit dovedu. Sice si ho nechci představovat, ale mohla bych.

Znovu si sundala brýle a dýchla na ně, až jí skla zbělela.

„Hele,“ zavolala jsem, „jsme zase sirotci. Je sezóna sirotků.“

Greta věděla, co myslím. Věděla, že myslím, že je zase daňové období, a tím pádem jsme v podstatě sirotci. Každý rok je to stejné. Když skončí rozruch kolem Vánoc a Nového roku, naši rodiče nám na všechny temné zimní měsíce mizí z očí. Odcházejí z domu v půl sedmé ráno a většinu večerů se nevracejí dřív než v sedm. Tak to je, když jste potomci dvou účetních. A tak to u nás bývá tak dlouho, jak jen si pamatuju.

Během daňového období, když museli naši do práce dřív, než přijel školní autobus, vždycky požádali paní Schegnerovou odnaproti, aby na nás dohlédla z okna svého obývacího pokoje. Devítiletá Greta tehdy čekávala na autobus a moji sedmiletou maličkost objímala kolem ramen. I když jsme dobře věděly, že tu je paní Schegnerová, měly jsme pocit, že jsme samy. Greta mě vždycky objala a přitiskla k sobě. Někdy, když to trvalo hodně dlouho, než autobus dorazil, nebo když sněžilo, Greta zpívala. Někdy zpívala nějakou dětskou písničku, co jsme znaly z televize, jindy Going to Carolina z desky největších hitů Jamese Taylora, co mají naši doma. Už tehdy měla dobrý hlas. Když zpívala, jako by byla někdo jiný. Jako by se v ní ukrývala úplně odlišná Greta. Zpívala a pevně mě objímala, dokud ze zatáčky nevyjel autobus. A pak mně (nebo snad sobě) říkávala: „No vidíš, není to tak hrozný, že ne?“

Nevím, jestli si na to Greta ještě pamatuje. Já ale ano. A když je na mě někdy až neuvěřitelně hnusná, dokážu se na ni podívat a vzpomenout si, jaká bývala tehdy.

Greta na mě vteřinku upřeně koukala a snažila se působit nezúčastněně. Pokoušela se předstírat, že je jí to úplně jedno. A pak si dala ruce v bok. „No jo, to je drámo, June… Tak tví rodiče dělají někdy do noci… No a co. Tak se s tím snad nějak srovnej, ne?“ Prudce se odvrátila a stála ke mně zády až do chvíle, než k nám přikodrcal autobus.

Za Finnem jsem s mámou byla ještě třikrát. Moc ráda bych se k němu vypravila sama, tak jak jsem to dělávala dřív… aspoň jedinkrát. Přála jsem si, abych si s ním mohla pořádně promluvit. Jenomže když jsem to navrhla mámě, pokaždé jen řekla: „Třeba příště, ano, Junie?“ Ale otázka to vůbec nebyla. Máma určovala, jak to bude. Začala jsem mít pocit, že mě a portrét využívá jako omluvu, aby mohla být s Finnem. Nikdy dřív jsem neměla dojem, že by si byli nějak moc blízcí, a možná že ji to začalo mrzet. Připadala jsem si jako trojský kůň, s jehož pomocí tam máma může být. Nebylo to fér a za tím vším se navíc skrýval (jako pohyblivý písek) fakt, že mnoho dalších návštěv už neproběhne. Nemusely jsme to ani vyslovit nahlas, ale bylo zřejmé, že se obě snažíme urvat si Finnovy poslední hodiny pro sebe.

V neděli, která se nakonec stala poslední nedělí, kdy jsme k Finnovi jely, si Greta u svého psacího stolu lakovala dvoubarevně nehty. Pěkně na přeskáčku: jeden nehet fialovou, jeden černou, jeden fialovou a další černou. Seděla jsem na kraji její neustlané postele a pozorovala jsem ji.

„Greto, vždyť víš, že už to nebude trvat dlouho. Myslím, jakože s Finnem.“

Potřebovala jsem se ujistit, že to chápe stejně, jako jsem to chápala já. Máma to přirovnala k situaci, kdy si pustíte kazetu, která se nedá přetočit. Jenomže při poslechu na ten fakt myslet nedokážete. Ponoříte se do hudby a posloucháte a posloucháte, a než se nadějete, kazeta nečekaně skončí.

„Jasně že to chápu,“ pronesla. „Vím o tom, že je strejda Finn nemocnej, mnohem dýl než ty.“

„A proč s náma teda nejedeš?“

Greta vrátila fialový i černý lak na malou dřevěnou poličku na kosmetiku. Pak si z ní vzala lahvičku s temně rudým lakem a odšroubovala uzávěr. Opatrně otřela štěteček o hrdlo lahvičky. Přitáhla si nohy k sobě a začala si od malíčku lakovat nehty na nohou.

„Protože ten obraz tak jako tak dodělá,“ odpověděla, aniž se obtěžovala na mě podívat. „A navíc – ty stejně dobře jako já víš, že kdyby mohl, vůbec by mě na ten obraz nenamaloval. Byla by tam jen jeho drahá Junie – jen ona jediná.“

„Finn takovej není.“

„To je šumák. Mně to je stejně jedno. Každým dnem se teď může ozvat telefon a ty zjistíš, že je Finn mrtvej, a budeš si muset začít dělat starosti se spoustou volných nedělí, co tě budou čekat. Co budeš pak dělat? No co? Už je to všechno jedno. O jednu neděli víc nebo míň. Copak to nechápeš?!“

Neřekla jsem nic. Greta vždycky ví, jak mě dostat do situace, kdy nemám slov. Zašroubovala lahvičku a natáhla nohy s čerstvě nalakovanými nehty před sebe. Pak se ke mně znovu obrátila. „No, co je?“ vypadlo z ní. „Přestaň na mě zírat!“

Kapitola čtvrtá

Daňové období bylo u nás vždycky cítit gulášem. Skoro každý den nechávala máma na sporáku velký hořčicově žlutý hrnec, ve kterém se na mírném plameni pomalu vařilo něco na večeři. Bylo úplně jedno, co v hrnci bylo, jestli kuře, zelenina nebo fazole, jakmile to bylo hotové, vždycky to vonělo jako guláš.

Byly čtyři dopoledne a Greta se účastnila divadelní zkoušky ve škole. Měla velkou vedlejší roli v muzikálu Jižní Pacifik – hrála Krvavou Mary, protože úžasně zpívá a je tmavá. Teda, má tmavé vlasy a oči, takže stačí, když ji nalíčí tmavším mejkapem a namalují černé oční linky, a hned vypadá jako Polynésanka. Doma prohlásila, že teď bude bývat ve škole skoro každý den „až do noci“.

O naší škole se ví, že ze všech škol v okolí dělá nejlepší muzikály. Někdy na představení přijíždějí i lidé z města – lidi od divadla, choreografové, režiséři a tak. Proslýchá se, že jednou, prý tak před patnácti lety, viděl školní představení nějaký choreograf a jedna starší holka se mu tak zalíbila, že ji po maturitě angažoval do muzikálu Chorus Line. Tahle příhoda se vypráví každý rok pořád dokola, a i když všichni říkají, že tomu nevěří, je na většině z nich vidět, že to není pravda. Ve skutečnosti chtějí uvěřit, že taková snová pohádka by se mohla přihodit i jim.

Už pár dnů mrzlo, na procházku do lesa bylo moc zima, a tak jsem seděla u kuchyňského stolu a psala si úkol do geologie, když zazvonil telefon.

„Paní Elbusová?“ ozval se mužský hlas. Zněl podivně nezřetelně, jaksi plačtivě.

„Ne.“

„Aha… hm. A je doma paní Elbusová?“ Ten hlas nebyl jen plačtivý, měl navíc i přízvuk. Možná anglický.

„Ještě tady není. Mám jí něco vyřídit?“

Následovala dlouhá odmlka a pak se ozvalo: „June? Mluvím s June?“

Ten muž, se kterým jsem nikdy v životě nemluvila, věděl, jak se jmenuju, a já měla najednou pocit, jako by ke mně telefonními kabely natahoval prsty.

„Zavolejte později!“ vyhrkla jsem a rychle zavěsila.

Vzpomněla jsem si na jeden film, ve kterém nějaká mladá holka hlídá děti u někoho doma a někdo tam pořád dokola telefonuje a říká jí, že ji vidí a že by měla zkontrolovat děti, a ona je z toho pořád vyděšenější a vyděšenější. Přesně takový pocit jsem měla z tohohle telefonátu. I když mi ten chlap vlastně neřekl nic podezřelého, prošla jsem celý dům a zavřela všechna okna a zamkla dveře. Sedla jsem si v kuchyni na zem vedle ledničky a otevřela si plechovku koly.

Pak telefon znovu zazvonil. Zvonil a zvonil, dokud se nezapnul záznamník. A z něj se ozval tentýž hlas.

„Je mi to líto, fakt je mi líto, jestli jsem tě vyděsil. Volám kvůli tvému strýci. Strýci Finnovi z města. Zkusím to později. To je všechno. Promiň.“

Strýc Finn. On zná strýce Finna. Celé tělo mi najednou ztuhlo chladem. Vstala jsem a vylila zbytek koly do dřezu. A pak jsem jen tak tupě chodila po hnědém linoleu sem a tam. Finn je mrtvý. Věděla jsem, že Finn zemřel.

Vzala jsem telefon a vytočila jeho číslo, které jsem znala nazpaměť. Dvakrát zazvonil a pak ho někdo zvedl. Když v něm cvaklo, v hrudi se mi rozlila obrovská radostná úleva.

„Finne?“ Na druhém konci panovalo ticho a já čekala. „Finne?“ zkusila jsem to znovu. Slyšela jsem, jak se mi do hlasu vkrádá zoufalství.

„No, je mi líto, ale já nejsem… on není…“

Prudce jsem zavěsila. Byl to stejný hlas. Byl to stejný muž, co nechal vzkaz na našem záznamníku.

Vyběhla jsem do svého pokoje. Nikdy dřív mi nepřipadal tak malý. Tak scvrklý. Rozhlédla jsem se po všech těch pitomých falešných svíčkách a hloupé sbírce dobrodružných knížek, po nevkusné pokrývce s nepravým tkaným vzorem. Připadalo mi, že město je tisíce kilometrů daleko. Jako by bez Finna nebylo důležité, aby zůstalo na svém místě, jako by odplulo někam pryč.

Vlezla jsem si pod postel a pevně jsem zavřela oči. Zůstala jsem tam dvě hodiny, dýchala pach žluklého guláše a předstírala, že jsem něco pradávného, něco uzavřeného v hrobce, a čekala jsem, až uslyším, jak se otevřou zadní dveře, abych si pak hned přitiskla ruce k uším ještě pevněji a neslyšela, jak si někdo přehrává tu pitomou zprávu na záznamníku znovu.

Kapitola pátá

Že Greta o Finnově nemoci věděla dřív než já, byla nejspíš pravda. Když jsem se to dozvěděla já, ona u toho nebyla. Ten den, kdy jsem to zjistila, jsem měla jet s mámou k zubaři, ale ona jen beze slova vysvětlení místo doprava odbočila vlevo na Main, a než jsem se vzpamatovala, seděly jsme v bistru Kisco. Mělo mi hned dojít, že je to celé nějaké divné, protože s Gretou chodíme k zubaři vždycky společně, ale tentokrát jsem jela s mámou jen já. Možná si myslela, že se mi tak uleví, že nemusím k zubaři, že ta zpráva o Finnovi nebude pro mě tak hrozná. Ale to se teda spletla. Já k zubaři chodím ráda. Mám ráda chuť fluoridové pasty a líbí se mi, že těch dvacet minut, co sedím v křesle doktora Shipeeho, jsou pro něj moje zuby ta nejdůležitější věc na světě.

Seděly jsme v boxu, a tak jsme měly pro sebe i jukebox. Než jsem se mámy stačila zeptat, už mi podávala drobné a pobízela mě, abych vybrala nějaké písničky.

„Něco prima, ano?“ řekla. „Něco pohodového.“

Přikývla jsem. Nevěděla jsem, o čem budeme mluvit, a tak jsem vybrala písničky Ghostbusters, Girls Just Want to Have Fun a 99 Luftballons. U poslední písničky jsem si mohla vybrat mezi anglickou a německou verzí. Zvolila jsem německou, protože mi přišla víc cool.

Máma si objednala kávu, k jídlu nechtěla nic. Já si řekla o citrónový dortík a čokoládové mléko.

První písnička už hrála, a já si dál listovala seznamem skladeb. Otáčela jsem stránky, četla si názvy a v duchu jsem si říkala, jestli jsem vybrala dobře. Pak mi najednou ležela na ruce mámina dlaň.

„June,“ pronesla a vypadalo to, že se rozpláče.

„No, co je?“

Řekla něco tak potichu a nezřetelně, že jsem jí vůbec nerozuměla.

„Co?“ zopakovala jsem a naklonila se k ní.

Řekla to znovu, ale viděla jsem jen, jak se jí pohybují rty, jako by ani nechtěla, aby jí bylo rozumět.

Zavrtěla jsem hlavou. Z jukeboxu právě hulákalo I ain’t ’fraid of no ghosts, I ain’t ’fraid of no ghosts. Já se duchů nebojím…

Máma ukázala na místo vedle sebe a já vstala a přešla na její stranu stolu. Vzala mi hlavu do dlaní a přitáhla mě k sobě, až se její rty téměř dotýkaly mého ucha.

„Finn umírá, June.“

Mohla tehdy říct, že je Finn nemocný, dokonce i že je opravdu vážně nemocný, ale neudělala to. Řekla mi rovnou, že Finn umírá. Máma taková obvykle nebývá. Většinou není přívrženec drsných pravd, ale tentokrát jí nejspíš došlo, že to bude znamenat méně slov, méně vysvětlování. Protože jak by mohla něco takového vysvětlit? Jak by to mohl vůbec někdo vysvětlit? Přitáhla si mě ještě blíž a pár minut jsme se ani nepohnuly, protože jsme se nechtěly podívat jedna druhé do očí. Měla jsem pocit, jako by se mi v hlavě udělala dopravní zácpa. Sto různých věcí, které jsem měla říct.

„Citrónový dortík?“

Najednou u nás stála servírka se zákuskem a já se musela od mámy odtáhnout a přikývnout. Podívala jsem se na ten poťouchle načančaný kus dortu a nemohla uvěřit, že před pouhými pár minutami jsem byla ještě holka, co stála o něco takového.

„Jak umírá?“ hlesla jsem nakonec.

Dívala jsem se, jak máma jezdí ukazováčkem po stole. Napsala jen písmena: A I D S. A pak, jako by deska stolu byla tabule, jako by si ten stůl mohl zapamatovat, co napsala, setřela všechno hřbetem ruky.

„Aha.“ Vstala jsem a vrátila jsem se na svoje místo na opačné straně stolu. Čekal tam na mě ten zákusek a očividně se mi posmíval. Bodla jsem do té blbé věci vidličkou a rozpárala ji na kusy. Pak jsem se přisunula k jukeboxu a přitiskla ucho na reproduktor. Zavřela jsem oči a úporně jsem se snažila, aby celé to bistro někam zmizelo. Ozval se začátek 99 Luftballons a já čekala, až Nena zazpívá Captain Kirk, jediná dvě slova, kterým jsem v celé písničce rozuměla.

Kapitola šestá

Finnova rakev nebyla otevřená a všichni za to byli vděční. Obzvláště já. V duchu jsem viděla jeho zavřené oči. Jeho víčka pokrytá tenoučkou kůží. Říkala jsem si, jestli bych se dokázala zarazit, až by se mi zachtělo na ně zlehka položit bříška prstů a otevřít je. Otevřít je, abych ještě naposledy mohla pohlédnout na Finnovy modré oči.

Pohřeb se konal přesně týden po tom telefonátu. Byl čtvrtek a zameškaly jsme kvůli němu odpolední vyučování. Byla jsem si téměř jistá, že to byl jediný důvod, proč Greta souhlasila, že na pohřeb půjde. Byl to taky jeden z mála dnů v životě, kdy jsem v daňové sezóně viděla své rodiče pohromadě.

Matka s sebou vzala náš portrét, protože ji napadlo, že by mohlo být hezké, kdyby ho tam někde vystavila, aby bylo vidět, jaký člověk Finn vlastně byl, ale když jsme dojeli na parkoviště u pohřební síně, rozmyslela si to.

„Je tady,“ pronesla. V jejím hlase byla slyšet zvláštní kombinace zlosti a paniky, kterou jsem u ní ještě nikdy nepostřehla.

Otec zaparkoval a podíval se z okénka. „Kde?“

„Tamhle, copak ho nevidíš? Je tam! Sám. Támhle!“

Otec přikývl a já se podívala, kam máma ukazuje. Na nízké cihlové zídce seděl shrbeně nějaký muž. Vysoký hubený chlap, který mi připomněl Ichaboda Cranea z Ospalé díry.

„Kdo to je?“ zeptala jsem se a ukázala na něj prstem.

Naši se ke mně otočili. Greta mě žduchla do žeber a svým nejhnusnějším tónem přikázala: „Drž klapačku!“

„Ty drž klapačku!“

„Já se na nic pitomýho neptám.“ Narovnala si brýle a podívala se jinam.

„Ticho! Obě dvě!“ pronesl otec. „Už tak je to pro vaši matku dost obtížné.“

Pro mě je to taky obtížné, pomyslela jsem si, ale nic jsem neřekla. Byla jsem potichu, věděla jsem, že smutek, který cítím, není ten správný druh smutku, který by měla cítit neteř. Teď, když byl Finn mrtvý, patřil matce a babičce. A ty dvě taky teď všichni nejvíc litovali, i když to nikdy nevypadalo, že by si s Finnem byla jedna nebo druhá moc blízká. Pro lidi na Finnově pohřbu jsem byla jen jeho neteř. Zírala jsem z okna a došlo mi, že jsem na místě, kde nikdo nemá ani to nejmenší tušení, co doopravdy cítím. Nikdo neměl ani ponětí, kolik minut denně na Finna myslím, a nikdo, díkybohu, neměl ani páru, jaké myšlenky to jsou.

Matka zařídila pohřeb u nás a ne ve městě, kde žijí Finnovi přátelé. O tom nehodlala s nikým diskutovat.

Pohřeb proběhl pouhé čtyři dny po mých čtrnáctých narozeninách a máma se mi kvůli tomu pořád dokola omlouvala. Opakovaně slibovala, že mi to vynahradí, jako kdyby to vůbec bylo možné. Jako kdyby mi na tom záleželo.

Otec se obrátil k mámě. „Tak co, mám to nechat v kufru?“

Se staženými rty přikývla. „Nech to tam.“

Nakonec to byl právě táta, kdo zajel den po Finnově smrti pro náš portrét do města. Vyrazil tam pozdě večer a nikdo mu nenabídl, že mu bude dělat doprovod. Matka má od Finnova bytu klíč, který zapletl do kousku rudé hedvábné stužky. Měli jsme ten klíč už celé roky, ale nejsem si jistá, jestli ho někdo vůbec někdy použil.

Máma vždycky říkala, že ho máme jen „pro jistotu“. Že je to něco, co Finn chtěl, abychom měli.

Táta se tehdy vrátil až v noci. Vešel do domu a bouchl hlasitě dveřmi, a pak jsem slyšela, jak mluví s matkou.

„Byl tam?“ zeptala se ho.

„Danni…“

„Byl tam?“

„Samozřejmě že tam byl.“

Myslím, že jsem pak zaslechla mámu vzlykat.

„Bože. Jen když na něj pomyslím… Člověk by si řekl, že existuje alespoň nějaká spravedlnost. Aspoň trochu.“

„Ššš, Danni… musíš to už nechat být.“

„Nenechám. Nemůžu.“ Chvíli bylo ticho a pak se máma znovu ozvala. „No, a kde to vůbec je? Máš to, ne?“

Musel přikývnout, protože druhý den ráno ležel obraz v černém pytli na odpadky na kuchyňském stole. Vstávala jsem první a našla jsem ho tam – jako by ani nešlo o něco zvláštního. Odtáhla jsem si židli, posadila jsem se a přitiskla nos k igelitu. Hledala jsem na něm Finnovu vůni, ale nic jsem necítila. Otevřela jsem pytel a strčila si do něj hlavu. Zhluboka jsem se nadechla, ale pach barev pohltil cokoli, co se bývalo mohlo zachytit v plátně. Zavřela jsem oči a nadechla se ještě víc, pomaleji, a přitiskla si pytel pevně k hlavě.

„Čau, magore.“ Ucítila jsem na zádech prudkou ránu. Greta. Sundala jsem si pytel z hlavy.

„Nebudu ti bránit, jestli to chceš definitivně zabalit, ale ten obraz nám nechej, jasný? Je to všechno hnusný tak jako tak, nikdo nepotřebuje žádnou další mrtvolu.“

Mrtvola. Finn byl mrtvola.

„Holky?“ Máma stála v polovině schodiště a přitahovala si růžový prošívaný župan víc k tělu. Ospalýma očima na nás zamžourala. „Neděláte s tím portrétem žádné hlouposti, že ne?“

Obě jsme zavrtěly hlavou. Pak se Greta usmála.

„Jedna z nás se jenom pokouší v tom pytli na odpadky spáchat sebevraždu, to je všechno.“

„Cože?“

„Sklapni, Greto!“ Jenomže nemohla. Ona nikdy nemůže sklapnout…

„Našla jsem ji tady, jak má hlavu strčenou v tom pytli.“

Máma přešla ke mně a objala mě tak pevně, že jsem myslela, že mě udusí. Pak si mě podržela dál od těla.

„Já vím, jak ti kvůli Finnovi je, a chtěla bych, abys věděla, Junie, že kdykoli, opravdu kdykoli, kdyby sis chtěla…“

„Já se nesnažila zabít.“

„V pořádku,“ řekla máma. „Nemusíš nic říkat. Jsme ale tady. My všichni. Já, tvůj otec, Greta. Milujeme tě.“ Greta za mámou zakroutila očima a pantomimicky mi naznačila, jak si hází věšák.

Nemělo cenu se přít, tak jsem jen přikývla a znovu si sedla ke stolu.

Máma vzala pytel s obrazem a odnesla ho nahoru. Prý si podle ní potřebujeme na čas od portrétu odpočinout, a tak ho uloží do bezpečí. A tehdy jsem ho viděla až do pohřbu naposledy.

Teď jsme šli po chodníku k hlavnímu vchodu do krematoria a já s Gretou jsme se za rodiči o něco opozdily. Táta se zastavil a objal mámu kolem ramen.

„Běž napřed,“ pobídl ji a ukázal na vstupní schodiště. „Běž najít matku. Zjisti, jak se cítí.“

Máma přikývla. Měla na sobě úzkou černou sukni, tmavě šedou halenku a na hlavě černý klobouček se závojem. Vypadala dobře. Ostatně jako vždycky. Lehounce sněžilo, sněhové vločky dopadaly na klobouk a pár vteřin jim trvalo, než se na černém filcu rozpustily.

Babička stála ve vstupní hale a mluvila s někým, koho jsem neznala. Nevypadá vůbec jako máma, ale tak to s Weissovou rodinou je. Jako kdyby se Finn s mámou podívali na své rodiče a rozhodli se, že ať se stane cokoli, nikdy nebudou vypadat jako oni. Takže dědeček Weiss byl hřmotný voják, zatímco z Finna se stal umělec. A babička Weissová prožila celý život u sporáku a žehlení a taky u kadeřníka, aby se líbila dědečkovi, a pak je tu moje matka, která by dala cokoli za to, aby žehlit ani vařit nemusela, a vlasy má ostříhané nakrátko, aby s nimi neměla žádné starosti. Jestli ten trend bude pokračovat i u mě a u Grety, tak ani jedna z nás nebude stát o práci v kanceláři, což rozhodně v mém případě platí už teď. Kdyby bylo po mém, dovedu si představit, jak jsem sokolník třeba na historických renesančních slavnostech nebo jarmarcích. Nemusela bych se trápit kariérou, v sokolnictví nic takového neexistuje. Buďto jste sokolník, nebo nejste. Buďto se k vám ptáci vrátí, nebo vám uletí.

Otec počkal, až máma vešla do haly. Pak se otočil k nám. Všimla jsem si, že se na hraně čelisti špatně oholil, protože mu tam rašily kraťoučké vousy. A taky měl už od rána nepřetržitě svraštělé obočí. Jako žonglér, který se musí úporně soustředit, aby mu žádný míček nespadl na zem. Nezdálo se, že by byl z Finnovy smrti smutný. Jestli něco, pak jsem spíš měla pocit, že se choval, jako by se mu ulevilo.

„Chci, abyste mi přišly říct, kdybyste viděly toho muže, jak jde dovnitř, ano?“

Obě jsme přikývly.

„Kvůli vaší matce a babičce, chápete, že?“

Znovu jsme přikývly.

„Šikulky. Vím, že je to pro vás těžké, ale obě to zvládáte skvěle.“ Pak stiskl rameno napřed mně a potom Gretě. „Až tohle skončí, všechno se vrátí do starých kolejí, ano?“ Přikývly jsme. Na další vteřinu se na nás zadíval, pak se otočil a vydal se do haly.

Zůstaly jsme s Gretou stát na chodníku, který už byl pokrytý tenkou vrstvou ledu. Někdy jsem cítila ještě silněji než obvykle, že jsem vyšší než Greta, i když jsem mladší. Naklonila jsem se k ní a pohodila hlavou směrem k tomu cizímu muži.

„A kdo to vlastně je?“ zašeptala jsem. Byla jsem si téměř jistá, že mi to nepoví, a měla jsem pravdu. Nic neřekla, jen mi gestem ruky naznačila, abych šla za ní směrem k němu. Podívala jsem se na něj a viděla, že se na mě upřeně dívá. Ne na Gretu, ale jenom na mě. Naklonil se, jako by chtěl vstát ze zídky – jako by si myslel, že ho jdu pozdravit. Už už jsem se chtěla otočit a jít na opačnou stranu, ale Greta mě chytila za paži a táhla mě za sebou. Chybělo nám k němu už jen pár metrů, když se Greta zastavila. Pár vteřin jen stála a pak si odkašlala.

„On je jeden z těch lidí, které na pohřeb nikdo nezval,“ pronesla tak nahlas, aby ji slyšel.

Podívala jsem se na muže. Ještě před pár vteřinami vypadal, že vyloženě čeká na můj pohled, teď už se ale od nás odvrátil. Zastrčil si ruce do kapes a zíral na chodník před sebou.

„Proč jsi to řekla?“

„Hele, já ti nic neprozradím,“ odpověděla jen.

Greta ví věci, které já nevím, protože slídí. U nás v domě máme místa, ze kterých je všechno slyšet. Já ta místa nesnáším, ale Greta je vyloženě miluje. Její nejoblíbenější zašívárna je dolní koupelna. Skoro nikdo ji nepoužívá, takže člověka ani nenapadne, že by tam mohl někdo být. A až se na vás přijde, jen zakřičíte „minutku“, odemknete a pustíte druhého dovnitř. Stejně už jsme slyšeli, co jste chtěli.

Já cizí hovory ale neposlouchám ráda. Protože věci, o kterých před vámi rodiče nemluví, jsou věci, které vědět ani nechcete. Není příjemné vědět, že se vaši prarodiče chystají žít odděleně, protože děda ztratil nervy a dal babičce facku – po šestapadesáti letech úplně bezproblémového manželství. Není příjemné předem vědět, co dostanete k Vánocům nebo k narozeninám, protože pak musíte překvapení hrát, i když jste příšerná herečka. Není příjemné vědět, že vaše učitelka řekla mámě, že jste v matice a angličtině průměrná žačka a že se s tím máte smířit.

Greta se otočila a spěchala ke dveřím smuteční síně. Když k nim dorazila, zastavila se a obrátila se ke mně.

„Když o tom tak přemýšlím,“ pronesla hlasitě a zřetelně, „když o tom přemýšlím, tak já ti to teda řeknu.“ Hřbetem dlaně si setřela sníh z tváře.

Projela mnou zimnice a udělalo se mi zle. Mám to tak u každé Gretiny informace. Chci tu věc vědět, ale zároveň se bojím. Téměř neznatelně jsem přikývla.

Ukázala na muže prstem a pronesla: „To je ten chlap, co zabil strýce Finna.“

Otočila jsem hlavu, abych se na něj podívala, ale byl už na odchodu. Viděla jsem jen vysokého, hubeného muže, jak shrbeně míří ke svému autu.

Během obřadu jsem seděla v první řadě a snažila se poslouchat všechny ty pěkné věci, které lidé o Finnovi říkali. V místnosti bylo dusno a šero a sedadla vás nutila sedět vzpřímeněji, než byste chtěli. Greta s námi v první řadě neseděla. Prohlásila, že chce sedět vzadu, a když jsem se k ní otočila, viděla jsem, že má skloněnou hlavu, uši si zacpává dlaněmi a má zavřené oči. Teda nejenom zavřené – že je má pevně stisknuté, jako by se snažila všechno kolem vytěsnit. Na vteřinu mě napadlo, že možná pláče, ale to bylo dost nepravděpodobné.

Máma měla krátký proslov o sobě a Finnovi, když byli malí. O tom, jaký to byl úžasný bratr. Všechno, co řekla, bylo však takové neurčité, jako by ji mohly konkrétní věci zranit. Po mámě pronesl pár slov o Finnovi bratranec z Pensylvánie. Pak mluvil ředitel krematoria. Pokoušela jsem se poslouchat, ale nemohla jsem přestat myslet na toho muže.

Nechtěla jsem vůbec myslet na to, jak Finn dostal AIDS. Nic mi do toho nebylo. Jestli ten chlapík byl opravdu člověk, který Finna zabil, tak to musel být jeho přítel… a proč jsem o něm teda nic nevěděla? A jak to mohla vědět Greta? Kdyby věděla, že má Finn tajného přítele, určitě by si ze mě kvůli tomu utahovala. Nikdy si nenechala ujít jedinou příležitost dát mi najevo, že ona ví něco víc než já. Takže existovaly jen dvě možnosti: buďto se o tom chlapovi zrovna dozvěděla, nebo nic z toho nebyla pravda.

Rozhodla jsem se, že budu věřit druhé variantě. Je těžké rozhodnout se, že uvěříte jedné věci, zatímco druhé ne. Většinou se vaše hlava rozhodne sama. Já se k té druhé možnosti donutila, protože při představě, že by měl Finn přede mnou tak velké tajemství, se mi chtělo zvracet.

Obřad skončil a místnost se vylidnila. Pár přítomných se ještě zastavilo v hale, aby si popovídali, ale já šla rovnou ven a snažila se najít to malé modré auto. Nikde nestálo. A ten muž taky ne. Začalo sněžit hustěji, ulice a trávníky byly najednou bílé a bez poskvrnky. Zapnula jsem si kabát až ke krku a rozhlédla se na jeden i druhý konec ulice. Nic. Byl pryč.

Kapitola sedmá

Když pomine sněhová vánice, je nejlepší čas jít do lesa, protože všechny prázdné plechovky od piva a odhozené papírky zmizí, a přenést se do jiné doby není vůbec tak těžké. A navíc, jít po sněhu, po kterém ještě nikdy nikdo nešel, je tak krásné. Najednou uvěříte tomu, že jste výjimečná, i když víte, že to vůbec není pravda.

Na rukou jsem měla oranžové rukavice, které mi upletla Greta, když v páté třídě chodila do kroužku pletení. Jsou obrovské, vytahané a palce mají uprostřed místo na kraji. Šaty se mi oblékat nechtěly, ale vzala jsem si své středověké vysoké boty. Ve skutečnosti nebyla taková zima, jak to vypadalo, a já došla dál, než většinou chodím. Přeskočila jsem přes potok, který teče na úpatí kopce, a pak jsem začala stoupat vzhůru. Pokoušela jsem se na Finna a všechna ta tajemství, která mi zapřel, nemyslet. Snažila jsem se soustředit na příběh, který jsem si vymyslela: že jsem jediný člověk, co je dost silný, aby mohl pro svou vesnici lovit, a že právě pronásleduju po zasněžené stráni jelena. Dívky ale nemají dovoleno lovit, a tak jsem si musela svázat vlasy a předstírat, že jsem kluk. Tak nějak jsem si to v duchu vyprávěla.

Pod čerstvým sněhem ležel led, a tak jsem při každém kroku do kopce kousek sklouzla. Když jsem se konečně vyšplhala na vrchol, vyčerpaně jsem si sedla. Všude bylo ticho a klid a já zavřela oči. Na okamžik jsem před sebou uviděla Finnovu tvář a usmála jsem se. Stiskla jsem oči pevněji a doufala, že si ten obraz udržím déle. Ale zmizel. Svalila jsem se na záda do sněhu a pozorovala obrazce, které na šedém pozadí nebe vytvářely holé větve okolních stromů. I když jsem se snažila zůstat ve středověku, pořád se mi na mysl vracel Finn. Přála jsem si, aby ho nespálili, ale uložili do země, protože pak bych si mohla sundat rukavice, zabořit dlaně do hlíny a vědět, že tam někde je. Že přes všechny ty molekuly zmrzlé hlíny stále existuje nějaké spojení. Pak jsem si vzpomněla na toho cizího chlapíka před smuteční síní a najednou jsem si připadala jako husa. Samozřejmě že tak úžasný člověk jako Finn měl přítele! Proč by neměl? Musel to být ten muž, co k nám tehdy zatelefonoval. Ten Angličan, co věděl, jak se jmenuju. Ten chlap, co volal z Finnova bytu. Byl ve Finnově bytě. S mým strýcem Finnem. Po tváři mi stekla horká slza.

Pak se do ticha, nad všechno kolem, vzneslo dlouhé, smutné zavytí. Na vteřinu jsem měla pocit, že ten zvuk vzešel ze mě. Jako by svět vstřebal všechno, co cítím, a proměnil to ve zvuk. Než jsem se stačila posadit, ozvalo se druhé zavytí. Možná psi. Kojoti nebo vlci. Ta kvílení nebyla plynulá. Obě zněla jaksi trhaně. Jedno začalo a o pár vteřin se k němu připojilo druhé. A pak další. Třetí nebo snad čtvrté. Pozorně jsem poslouchala a snažila se odhadnout, jak jsou daleko, ale připadalo mi, že ten zvuk se rozléhá všude kolem. Blízko i daleko. Obaloval stromy a mraky. Vytí bylo stále silnější a představila jsem si velkého šedého vlka s hustou matnou srstí, který se chystá k útoku. Na vteřinu jsem se opravdu cítila jako ve středověkých lesích, kde vlci unášeli malá miminka nebo sežrali celého člověka.

„Já se nebojím!“ vykřikla jsem do kopců. A pak jsem se klopýtavě rozběhla dolů. Špatně jsem odhadla skok a skončila jsem jednou botou v potoce, vyškrábala jsem se na břeh, přidržovala se křečovitě mladých stromků, abych udržela rovnováhu, utíkala a utíkala, až jsem konečně doběhla na školní parkoviště. Téměř všechna auta už odjela. Chvíli jsem v předklonu popadala dech.

„Sakra,“ vypadlo ze mě, když jsem se podívala na pravou ruku. Naštvaně jsem kopla nohou do hromady špinavého sněhu, kterou na okraj parkoviště nahrnul sněhový pluh. Jedna z rukavic, které mi upletla Greta, byla pryč.

Kapitola osmá

„Chceš jít na mejdan?“

Greta se neusmívala. Dokonce se na mě ani nedívala. Procházela jsem právě kolem otevřených dveří jejího pokoje do kuchyně na snídani, zatímco ona se skláněla nad prádelníkem.

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem se nepřeslechla, a tak jsem se zastavila a čekala, jestli ještě něco dodá. Musela jsem nejspíš vypadat jako idiot, když jsem tam tak stála v chodbě s ústy otevřenými dokořán.

Greta se otočila a prohlédla si mě od hlavy k patě.

„Mej–dan,“ pronesla s důrazem na každé slabice a přehnanou mimikou. „Chceš. Jít. Na. Mej. Dan?“

Vešla jsem do Gretina pokoje s nábytkem, který se nezměnil od jejích sedmi let, se stěnami vymalovanými narůžovo a s holčičí tapetovou bordurou u stropu. Podle toho pokoje by si někdo, kdo Gretu nezná, mohl myslet, že v něm žije nějaká malá, hodná holčička. Posadila jsem se na krajíček její postele.

„Jakej mejdan?“

„Hustej.“

„Hm, jasně.“

Greta dobře ví, že podle mě žádné husté mejdany neexistují. Jsem v pohodě s jedním dvěma lidmi, ale ve větší společnosti se měním na rypouše holého. Tak si totiž člověk připadá, když je stydlivý. Jako by měl úplně tenoulinkou kůži a svítilo na něj ostré světlo. A nejraději by si zalezl do hluboké díry v chladivé hlíně. Někdo se mě na něco zeptá, a já na něj jen tupě civím a mozek mi šrotuje, co bych asi tak mohla odpovědět zajímavého. A nakonec se nezmůžu než na pokývnutí nebo pokrčení rameny, protože ten člověk se na mě dívá a čeká a ty upřené oči jsou na mě moc. A pak je po všem a na světě přibude další osoba, která si myslí, že úplně zbytečně zabírám místo na zeměkouli.

A nejhorší z toho všeho je ta pitomá naděje. Každá další party, každá nová situace s větším počtem lidí a já začnu věřit, že by to třeba mohla být moje šance. Že tentokrát se už budu chovat normálně. Nový list… čerstvý začátek. Jenomže pak se ocitnu na mejdanu a už si zase v duchu říkám: Ach ne. A je to tady zase…

A tak stojím v koutě, držím si pěsti a modlím se, aby se mi nikdo nepodíval do očí. A dobré na tom je, že většinou se nikdo ani nepodívá.

„Myslím, že asi ne,“ odpovídám Gretě.

„Ale, prosím tě, June. Slibuju, že to nebude blbý.“

Zvednu směrem k ní obočí. Ta věc zní z její strany najednou až moc upřímně. To není Gretě vůbec podobné.

„Fakt. Přísahám na svou čest.“ Pokládá si obě ruce do středu hrudníku. Pokouším se neusmát, ale cítím, že mě obličej zrazuje.

„No, tak kde to teda je?“ ptám se po chvíli.

„Ještě nevím, ale pořádá to Lillian Lamptonová. Však Lillian znáš, ne?“

Lillian opravdu znám. Patří k lidem, co mají ve školním muzikálu na starosti světla. Má vlasy obarvené načerno a perfektně zastřižené do mikáda. Vždycky jsem si říkala, že bych jednoho dne chtěla vypadat jako ona. Lillian chodí o třídu níž než Greta, ale nejspíš je starší než ona.

O tom ví jen málo lidí. Greta chodí do posledního ročníku, ale má jen patnáct. Nikdo z jejích přátel neví, kolik má let. Ani jediný člověk. Přestěhovali jsme se z Queensu k nám do města, když mi bylo pět a Gretě sedm. Greta měla jít tehdy do druhé třídy, ale místo toho nastoupila rovnou do třetí. Doporučila to její poslední učitelka. Podle ní nebyla Greta ve svém ročníku dostatečně motivovaná, protože měla před ostatními dětmi velký náskok. Třídní tehdy vysvětlila našim, že když Greta jeden ročník přeskočí, hravě to zvládne. Můj otec si tím tehdy nebyl moc jistý, ale podle mámy to byl fantastický nápad. „Příležitost musíš chytit za pačesy, jinak ji navždycky propásneš.“ To je její nejoblíbenější motto. Většinou se týká Grety. Jako by možnosti a šance byly jako kluzké rybky. Gretě bylo jedno, jestli půjde do druhé nebo do třetí. A tak šla o rok výš. A přitom i tak patřila k nejmladším dětem ve třídě. A teď je minimálně o rok mladší než její spolužáci – dokonce o dva roky mladší než většina z nich. Ale ona o tom mlčí. Na oslavách narozenin jí máma dává na dort o svíčku víc – jen tak pro efekt. Tradičně to v naší rodině fungovalo tak, že si Greta mohla na dortu vybrat „falešnou“ svíčku a pak ji nechala hořet. Vždycky se bála, že kdyby sfoukla i tu nepravou svíčku, všechna její přání by se sice splnila, ale přesně naopak. Samozřejmě že ve školních záznamech mají její správný věk, ale jinak se zdá, jako by se na tu věc s věkem vlastně úplně zapomnělo. Někdy ale vidím (ale to bych Gretě nikdy do očí neřekla), že má pořád mnohem blíž k dětskému věku než její přátelé.

„Já nevím, Greto. A nemyslím, že máma…“

„O mámu si starosti nedělej. S mámou to zařídím. Už měsíc a půl má daňový období, takže jí to bude jedno.“ Greta si dala ruce v bok a naklonila hlavu na jednu stranu. „Takže půjdeš?“

„Hm… A proč vlastně chceš, abych tam šla?“

V Gretině očích se něco zablesklo. Nemohla jsem ale poznat, jestli to byl záblesk lásky, lítosti nebo podlosti, a pak řekla: „Proč bych neměla chtít?“

Protože mě nenávidíš, pomyslela jsem si, ale nahlas jsem to neřekla.

Před třemi roky nás přestala během daňového období hlídat Keri Westerveldová a na starosti nás dostala Greta. Rodiče jí věřili. „Jste přece obě rozumná děvčata,“ konstatovala máma. První rok bez Keri si Greta sepisovala všechno, co jsem udělala. Pomáhala mi s úkoly a při cestě ze školy seděla v autobusu vedle mě. Na svačinu nám dělala malé sendviče se sýrem a majonézou. Vždycky jsme se s nimi usadily u ní v pokoji a předstíraly, že jsme sirotci, kteří nemají na celém světě nikoho než sebe navzájem. A náš dům býval tehdy tak tichý, poklidný a prázdný, že nebylo vůbec těžké tomu uvěřit. Kdyby mě na mejdan pozvala tehdy, neváhala bych ani vteřinu. I když večírky nesnáším, byla bych jí tehdy okamžitě odpověděla, že půjdu. Vůbec bych o tom nepřemýšlela.

Je těžké říct, kdy jsme přestaly být nejlepší kamarádky, kdy jsme přestaly připomínat holky, co jsou sestry. Greta začala chodit na střední a já zůstala na druhém stupni. Našla si nové přátele a já Finna. Greta zkrásněla a já byla… no, taková čím dál divnější. Nevím. Nic z toho by vlastně nemělo být důležité, ale hádám, že to důležité je. Připomíná mi to vodu. Je měkká, poddajná a bezpečná, ale pak uplyne určitá doba… a vy zjistíte, že tatáž voda vyhloubila Grand Canyon.

„No, tak! Prosím, June?!“

„Nevím, možná,“ zamumlala jsem. Chtěla jsem věřit, že to myslí dobře. Dívala jsem se jí upřeně do očí a snažila se v nich najít místo, odkud to najednou přišlo. Ale nic jsem neviděla. A pak mě napadlo, že to třeba mohl způsobit Finn. Možná že když jste mrtví, můžete se vplížit do druhého člověka a on se díky vám stane mnohem hodnější a milejší než dřív. Jenomže já na tyhle věci ve skutečnosti nevěřím. Přesto jsem se na ni usmála – jen pro všechny případy. Jen kdyby se Gretinýma očima na mě přece jen díval Finn.

„Takže půjdeš?“ ujišťovala se.

Rozhlédla jsem se po pokoji. V každém koutě se válely hromady pomačkaného oblečení. Rtěnky a oční linky se skutálely po Gretině hrbolatém stolu a zastavily se až u složky se scénářem Jižního Pacifiku. Na neposkládané Rubikově kostce trůnila zmačkaná plechovka citronového spritu. V horním pravém rohu zrcadla byly zasunuté fotky, Grety a jejích kamarádek, z fotografické kabinky. A zpod nich vykukoval kus mé nohy. Moje stará fotka – obnošené bílé špinavé sandály a cíp mých oblíbených puntíkovaných letních šatů.

Možná že jsem teda na Gretino pozvání nakonec přikývla kvůli tomu, že si nechala na zrcadle moji fotku, nebo snad i kvůli tomu, že mě vlastně její návrh, abychom podnikly něco společně, potěšil. Nebo mi došlo, že tohle je můj opravdu poslední rok života s ní… Už jsme věděli, že ji vzali na univerzitu v Dartmouthu. Zdálo se to sice nemožné, ale věděla jsem, že za šest měsíců bude pryč z domu. Takže jsem mohla souhlasit z jednoho z těchto důvodů. Nebo jsem možná měla jen pocit, že do mejdanu zbývá ještě dlouho. Věděla jsem, že budu mít čas z něj vycouvat. Proč teda kazit tu chvíli? V každém případě jsem se najednou přistihla, jak přikyvuju.

„Tak jo,“ prohlásila jsem s nesmělým úsměvem. „Nejspíš teda půjdu.“

Greta zatleskala a lehce si poskočila. Pak se ke mně naklonila a zvedla mi vlasy.

„Pomůžu ti s chystáním,“ řekla. „Mám ještě zbytky opalováku a Meghan říkala, že to funguje, i když není léto. Když teda stojíš blízko žárovky. A můžu tě namalovat.“ Na vteřinku se zarazila a nechala mi vlasy spadnout na ramena. Z prádelníku si vzala brýle a nasadila si je. Pak se na mě zkoumavě podívala.

„Jsme zpátky, jo?! Jako jsme bývaly… chápeš, jak to myslím, že jo? Pomůžu ti zapomenout na strýce Finna. Teď, když tady už není, tak ty a já…“ Greta se usmívala. Vypadala, že je skoro u vytržení. Odtáhla jsem se od ní a jen jsem na ni zírala.

„Já ale na Finna zapomenout nechci.“

Ta slova mi vletěla z hlavy rovnou do úst, a i když je to naprostá pravda a nic než pravda, od té doby jsem si už kolikrát přála, abych to tehdy raději neřekla. Abych Gretě odkývla, že je všechno při starém. Že jsme zase nejlepší kamarádky. Že všechno může být jako dřív.

Pokusila se rychle obrátit, ale než to stihla, viděla jsem, jak se jí po tváři mihl výraz zklamání. Stála ke mně zády a zaobírala se čímsi na psacím stole. Když se zase otočila ke mně, ten výraz jí z tváře už zmizel a nahradilo ho její obvyklé opovržlivé znechucení.

„Bože, June. Copak se fakt musíš chovat pořád tak nemožně?“

„Já jen…“

„Prosím, už raději běž. Už jdi pryč!“

U dveří jsem se k ní ještě otočila.

„Greto?“

Otráveně si povzdychla. „Co je?“

„Já jsem to tak nemyslela…“

Jen mávla rukou.

„Já to nechci slyšet. Prostě už běž. Vypal!“

Kapitola devátá

Strýc Finn nebyl jen můj strýc, ale taky kmotr. Gretini kmotři jsou Ingramovi: Fred Ingram, kontrolor jakosti v Pillsbury, a jeho žena Becca. Mají syna Mikea, který je o pár let mladší než já. S Gretou známe Mikea i s tím jeho zvláštním znamínkem, co vypadá jako skvrna od portského vína, ode dne, kdy se narodil. Ingramovi k nám často chodí v létě na grilování a pan Ingram si s sebou vždycky nosí vlastní maso. Když jedeme v létě společně do města na koupaliště nebo máme na zahradě puštěnou sprchu, Mike má vždycky kromě plavek i tričko – právě kvůli tomu znaménku. A to i přede mnou a Gretou, které jsme je viděly už mnohokrát.

Ingramovi jsou v pohodě, ale člověk by nikdy neřekl, že jsou Gretini kmotři. Zato Finn bral vždycky svou kmotrovskou roli vážně. Jednou jsem se mámy zeptala, proč není Finn taky Gretin kmotr. Odpověděla, že když se Greta narodila, nebyl Finn ještě úplně „usazený“. Stále někde cestoval a žil tam, kde se mu právě zalíbilo. Podle mého na tom nebylo nic špatného, ale máma tvrdila, že by se to tehdy nehodilo.

Navíc mi matka řekla, že i kdyby se Greta narodila až po mně, Finn by už její kmotr nebyl. Prý se ukázalo, že to s kmotrovstvím přehání. Nečekala, že se o mě bude až tak moc zajímat. A teď, když jsem starší, se jí zdá, že mě až moc rozptyluje. Ještě než Finn umřel, mi máma jednou řekla, že by bylo lepší, kdybych se na něj ve všem tak nespoléhala.

Přišlo mi to tehdy od ní vyloženě hnusné. Stejně tak nesnáším, když začne nějakou větu slovy: „Dívka ve tvém věku…“

Vím, že Gretu vždycky hodně štvalo, že já mám strýce Finna a ona skončila s Ingramovými. Finn ale nikdy neprohlásil, že se k nám Greta nesmí přidat. Nikdy se ji nesnažil z našich plánů vyloučit. Držela se stranou sama od sebe. Někdy říkala: „Nechci tě rušit, když máš speciální chvilku se svým kmotrem.“ A říkala to pěkně protivným tónem. Nikdy jsem se s ní ale nehádala. Opravdu jsem chtěla mít Finna jen pro sebe.

Loni v létě se Mike pokusil Gretu políbit. Řekla mu, že je to nechutné, protože je syn jejích kmotrů, tím pádem by to byl skoro incest.

„Ale můžeš klidně políbit June,“ dodala ještě. Mike zrudl a nevěděl, kam s očima. Mě ještě nikdo nikdy políbit nechtěl, dokonce ani Mike, a Greta se chtěla nejspíš ujistit, že na to nezapomenu. Já jsem ale z její reakce vyvodila jediné: Greta na tu věc s Finnovým kmotrovstvím nikdy nezapomněla. Má to natrvalo zasuté někde v hlavě. Měla jsem prostě s kmotrem Finnem štěstí – a ona to dobře věděla.

Kapitola desátá

Jedno úterní ráno na konci února portrét konečně opustil ten škaredý černý pytel na odpadky. Daňové období bylo už dva měsíce v plném proudu a od smrti strýce Finna uběhl skoro měsíc. Ten den mělo vyučování začít kvůli sněhu o dvě hodiny později, ale nakonec sněžilo tak hustě, že jsme dostaly volno na celý den. Já mám sníh ráda. Obzvláště když už je ho všude plno, a člověk se může procházet v závějích a předstírat, že je v nebi plném bílých oblaků.

Když jsme byly malé a Greta na mě ještě bývala hodná, často jsme se navlékly do zimních kombinéz a hrávaly si venku. Lehly jsme si vždycky na sníh, a když nám na tváře dopadaly sněhové vločky, snažily jsme se nemrkat. Greta jednou tvrdila, že jí vločka spadla přímo do oka a že úplně zblízka viděla, jak vypadá. Že rozpoznala každou její ledovou krystalku. Jenom na vteřinu. Jako by ta vločka byla na okamžik vyřezaná v jejím oku. Prý to byla ta nejnádhernější vločka, jakou si kdy dokázala představit. Dokonce ještě krásnější než andělé. A pak se rozběhla tryskem domů. Chytila mámu za sukni a usedavě se rozplakala, protože věděla, že já tu vločku nikdy neuvidím. A taky věděla, že mi tu dokonalou věc nikdy nebude moct ukázat. To je příhoda, kterou máma obvykle vypráví, když chce demonstrovat, jak to mezi mnou a Gretou kdysi bývalo. Někdy jí věřím. Někdy ne.

„Musíme ho nechat zarámovat,“ prohlásila máma. Táta už odjel do kanceláře, ale máma s námi ten den zůstala doma. Chodila po kuchyni sem a tam a k hrudníku si tiskla zabalený portrét. V místnosti to vonělo po smažených vejcích a kávě a venku sněžilo tak hustě, že jsem dokonce neviděla ani naše auto na příjezdové cestě.

„Nemusíme,“ odpověděla Greta. „Kdo říká, že musíme?“

„To se prostě s obrazy dělá,“ máma na to. „Pomozte mi ten obraz vytáhnout, ano? Podíváme se na něj společně.“

Neměly jsme se čeho bát. To jsem si alespoň v duchu říkala. Natáhla jsem se k mámě, která mi portrét předala a sama ustoupila o krok dozadu. Greta se naklonila blíž. Položila jsem plátno na stůl a stáhla z něj plastový obal.

Z dřevěné stolní desky jsme na sebe zíraly my dvě – Greta a já. Na portrétu mám vlasy učesané jako obyčejně – dva řídké copy vzadu na temeni stažené gumičkou. A Greta má brýle, protože Finn nám řekl, že bychom na obraze měly vypadat tak, jak vypadáme normálně. Portrét by měl být pravdivý. Přijde mi, že mě Finn namaloval tak, jako bych znala nějaké obrovské tajemství. Nemíním to ale nikomu říkat a spíš tak měl namalovat Gretu, protože k ní se to hodí mnohem víc. Jenomže ona na obraze vypadá, jako by právě nějaké tajemství prozradila a teď jen sedí a čeká na reakci. Stačí jediný pohled na obraz a každému musí dojít, jak skvělý malíř Finn byl. Vůbec nechápu, jak dokázal vidět druhým do hlavy a pak ještě jejich myšlenky přenést tak přesně na plátno. Jak se mohou neviditelné myšlenky přeměnit na skvrny červené, žluté a bílé barvy?

Nemohly jsme od obrazu odtrhnout oči. Máma nás objala kolem pasu a vtlačila se mezi nás. Vstřebávala jsem každý tah štětce, každý barevný odstín, každý úhel a linku. Cítila jsem, jak máma dělá totéž – a dokonce i Greta. Cítila jsem, jak by se obě do portrétu nejraději ponořily. Mámin stisk postupně zesiloval, až mi cíp trička svírala zaťatou pěstí. Otočila hlavu a otřela si tváře do rukávu svetru.

„Jsi v pořádku?“ obrátila jsem se na ni.

Máma s očima upřenýma na obraz rychle přikývla. „Taková škoda… jen se na to podívejte. Podívejte, co uměl! Mohl toho ještě tolik dokázat…“

Myslela jsem, že se rozpláče, ale najednou rychle a ostře zatleskala. A pak přehnaně veselým tónem prohlásila: „Tak fajn. Rám. Napadá vás něco?“

Naklonila jsem hlavu na stranu. „Nemyslíte si, že ten obraz teď vypadá… nevím… nějak jinak?“

„Nevím,“ odpověděla Greta a zamnula si bradu, jakože o mé otázce opravdu přemýšlí. „Ale ty pořád vypadáš jako totální trubka.“

„Nech toho, Greto, teď opravdu ne…“ napomenula ji máma a zhluboka a dlouze si povzdechla.

Ale ten obraz opravdu vypadal jinak. Viděla jsem ho, když jsem byla u Finna naposledy. Malba byla tehdy stále ještě mokrá a Finn byl ještě drobnější než kdykoli dřív. Zhoršoval se mu zrak a prohlásil, že se mu už nepodaří ten obraz dodělat tak, jak by chtěl. A pak mi položil ruku na rameno. „Promiň, June. Promiň, že to není tak skvělé.“ A pak dodal, že na obrazu budeme ještě dál pracovat.

Budeme. My. Množné číslo. Tak to řekl. Jako bych s tím měla já co do činění…

„Tak jste se už dost vynadívaly?“ zeptala se máma a natáhla se pro portrét.

„Ještě vteřinku.“ Pořád jsem hledala, co se na obraze změnilo. Podívala jsem se upřeně do svých a pak i do Gretiných očí. V tom to nebylo. Na nich se nezměnilo nic. A pak jsem si všimla těch knoflíků. Vpředu na tričku jsem měla pět knoflíků! Jak jsem je uviděla, nechápala jsem, jak je možné, že jsem si jich nevšimla dřív. Jako by je ani nemalovala Finnova ruka. Vypadaly jako dětská malůvka. Temně černé puntíky s malou bílou skvrnkou, která měla naznačit, jak se od nich odráží světlo. Proč mi Finn namaloval na tričko knoflíky? Dotkla jsem se špičkou prstu horního knoflíku. Barva na něm byla nanesená v mnohem silnější vrstvě než kdekoli jinde na obraze. Najednou mě to rozesmutnilo.

Podívala jsem se na matku a Gretu a rozhodla jsem se, že se před nimi o těch knoflících nezmíním.

„Tak jo,“ řekla jsem jen. „Já už mám dost. Můžeš ho zase odnést.“

V pátek po škole jsme se vypravily do rámařství ve městě. Malý a boubelatý pan Trusky nám řekl, že zcela chápe, jak je důležité, abychom byly se svou volbou rámu naprosto spokojené. Dokonce nás nechal v obchodě celou půlhodinu poté, co na dveřích obrátil cedulku na „zavřeno“. Na máminu žádost nám předvedl spoustu nejrůznějších rámů, ale pokaždé se některé z nás zdálo, že to není úplně ono. A nakonec jsme z dílny odešly s nepořízenou – s plátnem zabaleným do černého pytle, v jakém jsme ho přinesly.

„Zkusíme to zase zítra,“ prohlásila máma na parkovišti. „Říkal, že má ještě jiné typy rámů.“

„A proč tam nezajedeš už sama?“ ozvala se Greta.

„Tak to teda ne! Ten obraz namaloval Finn pro vás dvě. Je to vaše odpovědnost.“

„No, tak v tom případě jsem pro ten jednoduchej černej dřevěnej rám,“ prohlásila ségra.

Zrovna ten rám se mně nelíbil ani trochu. Zdálo se mi, že v něm vypadáme vyloženě sarkasticky.

Každý rám, který pan Trusky k obrazu přiložil, totiž úplně změnil vyznění obrazu. Rám, který se líbil mámě, se jmenoval Valencia – byl z tmavého dřeva a v rozích ho zdobil jemný vyřezaný motiv, který připomínal kávové boby. S tímhle rámem zase náš portrét vypadal vyloženě nudně.

„Mně se líbil ten zlatej. Ten starobylej.“

„To je ale překvápko…“ podotkla Greta jízlivě.

Ten rám se jmenoval Toskánské zlato a podle mého byl opravdu super. V takovém rámu by náš obraz mohl jít okamžitě do galerie nebo do muzea.

„Finnovi by se líbil,“ řekla jsem přesvědčeně.

„Jak můžeš vědět, co by se líbilo Finnovi?“ odsekla Greta naježeným hlasem. „Ty se teď dokážeš proskákat do země mrtvých?“

Někdy jsem úplně paf z toho, co všechno si Greta pamatuje. Když mi bylo devět, vymyslela jsem si vlastní způsob cestování v čase. Napadlo mě, že kdybych skákala strašně rychle pozadu přes gumu, mohla bych se přesunout v čase. Kdybych kolem sebe dostatečně silně rozvířila vzduch, mohla bych vyrobit časovou bublinu, která by mě přenesla do minulosti. Teď už té své teorii samozřejmě nevěřím a je mi jasné, že nikdo takovou schopnost mít nemůže.

Máma vypadala, že by se mohla každou chvíli zhroutit, a tak jsem do Grety jen naštvaně šťouchla.

„Tak zítra. Možná že zítra uvidíme všechno jasněji,“ prohlásila máma.

A taky že ano. Nakonec jsme totiž vybraly úplně první rám, který nám pan Trusky druhý den ráno ukázal. Možná že jsme se rozhodly tak rychle i proto, že si Greta našla výmluvu, aby s námi nemusela jet, a my se do dílny vypravily jen s mámou. Nebo jsme už byly unavené. Nebo to byl opravdu ten nejvhodnější rám. Je středně hnědý se skosenými hranami a kolem plátna se skoro ztrácí, takže obraz v něm zůstal v podstatě sám sebou.

„Nechám si ho pár dnů tady. Zarámuju ho, no, řekněme, do úterního dopoledne,“ prohlásil pan Trusky, zatímco zapisoval naši objednávku.

„To ho máme tady nechat?“ nechápala jsem.

Máma mi položila ruku na rameno. „Pan Trusky to přeci nemůže udělat na počkání, zlato. Samozřejmě to nějakou chvíli zabere.“

„Ale mně se nelíbí představa, že tu náš portrét necháme. Že nebude u nás.“

„Ale prosím tě, nebuď nezdvořilá, June. Pan Trusky udělá, co je v jeho silách.“ Máma se na rámaře usmála, ale on byl stále skloněný nad blokem.

„Tak víte co? Zajdu sem speciálně jen kvůli vám i zítra odpoledne. A až to dodělám, dovezu vám obraz domů. V pořádku?“

Přikývla jsem. Portrét bude sice pryč celou noc, ale v dané situaci to bylo zřejmě nejlepší možné řešení.

„Pěkně panu Truskymu poděkuj, June. Je to od něj neuvěřitelně milé.“

Poděkovala jsem a odešly jsme. Pan Trusky slovo dodržel a druhý den odpoledne nám obraz přivezl zpět. Opřel ho o kuchyňskou linku, abychom si ho mohli všichni dobře prohlédnout.

„Tak to je ale opravdu krása!“ pronesl otec s rukama v bok.

„A ten rám je dokonalý. Skvělá práce, opravdu,“ obrátila se matka na pana Truskyho.

„Na rámu totiž záleží vlastně úplně nejvíc,“ odpověděl pan Trusky.

Oba rodiče přikývli, ale nebyla jsem si jistá, jestli ho vůbec poslouchají.

„A co ty, June? Jsi spokojená?“ zeptal se pan Trusky mě.

Byl to ten typ otázky, na který se dá odpovědět jedině ano. Ve skutečnosti jsem ale spokojená nebyla. Viděla jsem jedinou věc: viděla jsem, jak jsme v tom rámu s Gretou zavřené. My dvě. Spolu. A bylo úplně jedno, co se kdy stalo – na tom plátně budeme spolu už navždycky.

Kapitola jedenáctá

„Podepiš se sem prosím…“ Pošťák mi ukázal na řádek zhruba v polovině svého seznamu. Čapku měl staženou hluboko do čela, až mu její kšilt téměř zakrýval oči. Podíval se pátravě na seznam jmen. „… June. June Elbusová.“

Bylo odpoledne zhruba dva týdny po Finnově pohřbu a já byla doma sama. Přikývla jsem a vzala si z jeho lehce roztřesené ruky propisku. Podepsala jsem se a koutkem oka jsem viděla, jak se pošťák dívá do domu. Pak mi podal balíček.

„Děkuju,“ řekla jsem a vzhlédla k němu.

Na okamžik na mě jen zíral a vypadalo to, jako by mi chtěl něco říct. Pak se ale jen usmál: „Oukej. Prosím… June.“

Otočil se k odchodu, ale pak se zarazil a na vteřinku tam jen tak postával zády ke mně.

Už jsem se chystala zavřít dveře, ale pošťák se z místa nehnul. Vypadalo to, že se ještě otočí. Viděla jsem, jak vztyčil ukazováček, jako by se pro něco rozhodl, ale pak ruku zase spustil. A odešel.

Spěchala jsem rovnou do svého pokoje a vrhla se na postel. Posadila jsem se na turka a do klína si položila ten balíček. Byl celý obalený lepicí páskou. Jako by si někdo vzal hnědou izolepu a omotával jí krabičku tak dlouho, dokud úplně nezmizela pod vrstvou pásky. Nepodařilo se mi ani najít konec izolepy, a tak jsem musela nůžkami vrstvy prostřihnout. Neměla jsem narozeniny a od Vánoc uběhlo už několik týdnů. Na balíčku nebyla žádná zpáteční adresa. Nic než moje jméno a adresa napsaná černým popisovačem na lepicí pásce.

V balíčku jsem našla dvě neforemné koule zabalené do bublinkové fólie – jednu menší a jednu větší. Rozhodla jsem se, že rozbalím napřed tu menší. Když jsem se konečně propracovala k poslední vrstvě fólie a novinového papíru, nahmatala jsem cosi povědomého. A pak jsem uviděla záblesk ostře modré se zlatou a červenou, a hned mi došlo, že je to víčko Finnovy ruské čajové konvice, a málem jsem ho upustila na zem. Bylo tak pečlivě zabalené… a mně málem vyklouzlo z prstů. Rychle jsem se pustila do většího balíčku. Chvatně jsem roztrhala papíry, protože jsem se zoufale nemohla dočkat, až znovu uvidím celou konvici.

Naposledy jsem ji viděla poslední neděli, kdy jsme byly u Finna. To byla ta neděle, kdy s námi už Greta jít nechtěla. Ten den se máma s Finnem právě kvůli té čajové konvici pohádali. Finn chtěl, aby ji máma vzala domů, a řekl jí, že je pro mě, ale ona o tom nechtěla ani slyšet. Finn vzal nakonec konvici do obou rukou a držel ji těsně před mámou, ale ona jen mávla rukou.

„Přestaň! Nech toho! Ještě se přece uvidíme!“

Finn se na mě podíval, jako by se chtěl přesvědčit, jestli je v pořádku říct konečně celou pravdu. Uhnula jsem očima. Chtěla jsem odejít do jiné místnosti, ale Finn měl byt jen s jednou ložnicí a člověk mohl zmizet jedině do jeho miniaturní kuchyňky za létacími dveřmi, jaké mívali na Divokém západě.

„Danni, prostě si tu konvici vezmi! Pro June. Aspoň jednou jedinkrát ať je po mém, ano?“

„Ha! Jednou jedinkrát! To je snad vtip, ne?“ odsekla máma ostrým hlasem. „My tvou konvici nepotřebujeme a basta.“

„Tak dovol June, aby si ji vzala ona.“ Finn přešel s konvicí v náručí pokoj.

Máma se na mě upřeně podívala. „Ať tě to ani nenapadne, Junie!“

Seděla jsem jako přimrazená. Máma se vrhla na Finna a chtěla mu konvici vytrhnout. Finn ji zvedl nad hlavu a snažil se mi ji podat.

V té chvíli jsem měla pocit, že vím, jak to s konvicí dopadne. Roztříští se na podlaze Finnova obývacího pokoje. Úplně jsem viděla, jak všechny ty lesklé barevné střepy chytají odlesky zapadajícího slunce, které do pokoje proudilo velkými okny. Viděla jsem polovinu tančícího medvěda, medvěda bez hlavy, co mu zbyly jen nohy, které se trhavě zmítaly.

„Ty hloupá stará ženská,“ pronesl Finn. Vždycky mámě říkal „stará ženská“. Podle mámy už od doby, co byli dětmi. A prý měli víc podobných vtípků. Finn mámě třeba říkával, že je stará ženská, co se obléká jako mladice (což nebyla úplně pravda), a ona o něm na oplátku mluvila jako o mladíkovi, co se obléká jako stařík, což pravda byla. Finn se vždycky oblékal jako starší muž – nosil například hnědé propínací svetry, neforemné, nemoderní boty a v kapsách látkové kapesníky. Ale na něm ty věci vypadaly dobře. Jako by k němu tak nějak patřily.

„Ty hloupá, hloupá stará ženská!“

Máma se přestala natahovat po konvici. Úplně nepatrně se usmála.

„Možná,“ pronesla a celé její tělo se najednou shrbilo. „Možná že přesně to jsem.“

Finn odnesl konvici do kuchyně. Byl tak bledý, že vedle něj vypadaly její barvy najednou téměř křiklavě. Kdybych mohla, moc ráda bych si od něj tu čajovou konvici vzala. Nemuselo by to přece vůbec nic znamenat. Nemuselo by to znamenat, že už ho nikdy neuvidím.

„June,“ ozval se Finn z kuchyně svým chraplavým, unaveným hlasem. „Můžeš sem na vteřinku přijít?“

V kuchyni mě objal a pak mi zašeptal do ucha: „Však ty víš, že ta konvice je pro tebe. Ať se děje, co se děje – že ano?“

„Jasně.“

„A slib mi, že z ní budeš servírovat čaj jenom těm úplně nejlepším lidem.“ Hlas se mu chvěl. „Jenom těm úplně nejlepším, oukej?“ Na tváři jsem ucítila jeho vlhkou tvář a přikývla jsem, aniž jsem se na něj podívala.

Slíbila jsem mu to. Stiskl mi ruku, odtáhl se ode mě a usmál se.

„To si pro tebe přeju. To pro tebe chci,“ dodal ještě. „Chci, abys znala jenom ty úplně nejlepší lidi.“

A tehdy jsem se zhroutila a rozplakala se, protože jsem věděla, že já už ty nejlepší lidi znám. Že Finn je ten nejlepší člověk, jakého znám.

Tehdy jsem tu čajovou konvici viděla naposledy. A myslela jsem si, že už ji nejspíš nikdy neuvidím. Až do dne, kdy se objevila u nás doma.

Roztrhla jsem poslední zbytky papíru a postavila konvici na prádelník. Byla stále stejná. Zvedla jsem víčko z postele a chtěla jsem ho vrátit na konvici. A právě tehdy jsem si všimla, že v konvici něco je. Napřed jsem si myslela, že je to jen kus balicího papíru, ale na to byl ten list příliš pečlivě složený. A potom jsem na něm uviděla své jméno. Pro June. Vzkaz? Že by od Finna? Zalil mě pocit radosti a strachu zároveň. Bleskově jsem na konvici nasadila víčko a zabalila ji zase do bublinkového papíru. Ten vzkaz jsem ale nechala venku. Vrátila jsem konvici do krabice a znovu se na ni podívala. Na balíku nebyla ani zpáteční adresa ani známka. Jak je možné, že tam nebyla známka? Na vteřinu mě napadla pitomá myšlenka, že mi tu konvici možná doručil Finnův duch. Ale pak jsem si hned vzpomněla na toho pošťáka. Když jsem o něm tak přemýšlela, došlo mi, že vlastně na sobě neměl nic, co by připomínalo oficiální pošťáckou uniformu. Na hlavě měl jen modrou kšiltovku a na sobě modrou bundu. Naši by mě zabili, kdyby věděli, že jsem mu otevřela. Ale bylo tu ještě něco. Způsob, jakým se na mě díval. Co to bylo? Proč mi byl tak povědomý? A pak mi to došlo. Byl to ten chlapík z pohřbu. Ten mladý muž, o kterém Greta prohlásila, že je vrah. Celá jsem se zachvěla. Přišel až k našim dveřím.

Vzala jsem si vzkaz z postele a pak jsem zastrčila balík až úplně dozadu do skříně. Seběhla jsem schody a popadla z věšáku kabát. Strčila jsem si lístek do kapsy, a i když se už stmívalo, vyrazila jsem do lesa.

Kapitola dvanáctá

26. února 1987

Milá June,

jmenuji se Toby a byl jsem velmi blízký přítel Tvého strýce Finna. Napadlo mě, jestli bychom se nemohli sejít. Myslím, že bys mohla vědět, kdo jsem, protože jsme spolu jednou mluvili v telefonu. Upřímně se omlouvám, jestli jsem tě tehdy vylekal. A taky vím, že jsi mě viděla na pohřbu. Byl jsem ten muž, kterého nikdo nechtěl vidět.

Prosím, nevykládej si to špatně ani se neboj, ale radil bych Ti, abys rodičům ani sestře o tomhle dopisu nic neříkala. Sama asi tušíš, jak by mohli zareagovat. Myslím, že jsi nejspíš jediný člověk, kterému Finn chybí tolik jako mně, a kdybychom se spolu setkali, i když třeba jen jednou, mohlo by to být pro nás oba přínosné.

Takže navrhuji: V pátek 6. března v 15.30 budu čekat na vaší železniční zastávce. Když se tam spolu setkáme, můžeme si zajet někam vlakem a v klidu si promluvit. Co Ty na to?

Nevím, co jsi o mně slyšela, ale pravděpodobně to nebyla pravda.

Opravdu doufám, že se setkáme,

Toby

To bylo napsané v tom dopisu. Nakonec jsem si ho musela přečíst na obrubníku pod lampou na školním parkovišti, protože v lese už byla tma. Bylo tam i pár děcek z divadelního kroužku, které čekaly, až jim rodiče dovezou večeři. Našla jsem si místo ve vzdáleném rohu parkoviště, nasadila si na hlavu kapuci a doufala jsem, že mě nikdo nepozná.

Jak jsem vzkaz dočetla, strčila jsem si ho do kapsy a vyrazila do zšeřelého lesa. Bylo tam vlhko a místy i namrzlo, ale bylo mi to jedno. Šla jsem dál a dál, až jsem dorazila k potoku. U břehu ležely tenké pláty ledu se zmrzlými hnědými listy, ale proud vody se svižně valil prostředkem koryta, jako by se bál, že ho někdo chytí. Přeskočila jsem z jednoho břehu na druhý a ještě kousek popošla, dokud jsem si nenašla velký vlhký kámen k sezení. Musela jsem dojít dál, než jsem si myslela, protože jsem zaslechla stejné smutné vytí, jaké jsem v lese slyšela den po pohřbu. Nebo jsem nedošla zase až tak daleko, a vlci, nebo kdo to byl, přišli blíž. Znovu jsem rozložila dopis a snažila se ho přečíst ještě jednou. Mhouřila jsem oči na list papíru a snažila se vyluštit jednotlivá slova, ale nešlo mi to. I když byly okolní stromy holé, zastínily všechno světlo, co ještě zbývalo.

Ale ani mi to moc nevadilo. Nepotřebovala jsem světlo. Ta slova se mi už stejně vypálila do paměti. Jsi nejspíš jediný člověk, kterému Finn chybí tolik jako mně. Co to má znamenat? Jak je možné, že si nějaký chlápek, kterému připadá jako dobrý nápad vydávat se za pošťáka a ukázat se u dveří neteře svého milence, může myslet, že mu Finn, můj strýc Finn, chybí tolik jako mně? Muž, co Finna zabil. Nejraději bych se rozkřičela společně s vlky. Vydala bych ze sebe tak hřejivé zavytí, že by se ve studeném zimním lese proměnilo v ducha. Ale neudělala jsem vůbec nic. Jen jsem tam tiše seděla.

Napadlo mě, že dopis roztrhám na tisíc malých kousků. Napadlo mě, že pak ty kousíčky papíru hodím do potoka a budu se dívat, jak je proud rychle odnáší. Ale neudělala jsem to. Znovu jsem papír složila do silného malého čtverečku, strčila si ho do kapsy a vydala se na cestu domů.

Kapitola třináctá

„Mami?“

„Ano?“

„Co bude s Finnovým bytem?“

S tou otázkou jsem se později ten večer obrátila na mámu, ale napřed jsem počkala, až si půjde Greta lehnout. Táta se díval na noční zprávy a máma v kuchyni umývala velkou zapékací mísu. Měla na rukou žluté gumové rukavice a jak ji usilovně drhla, ramena se jí otřásala. Podle toho, co máma v noci dělá, se dá poznat, jak dlouho už trvá daňové období. Teď ještě umývala před odchodem do postele nádobí. V polovině března se už hrnec odmočuje celou noc v dřezu, ona i táta sedí na gauči v obýváku se složkami plnými papírů v klíně a oči se jim klíží únavou.

Když uslyšela, na co se ptám, přestala s drhnutím a jen tak pár vteřin zírala do tmy za kuchyňským oknem. Pak si stáhla pomalu rukavice a hodila je do dřezu. A teprve potom se ke mně otočila s lehkým zamračením, které se marně pokoušela zakrýt.

„Sedněme si na chvilku.“ Ukázala přes chodbu do obývacího pokoje. „Běž napřed. Jsem tam za chvilenku.“

Měla jsem stále v kapse ten složený dopis. Strčila jsem si do ní ruku a lehce si pohrávala s okraji papíru. Podívala jsem se na mámu a napadlo mě, že nemá ani tušení, co mám zrovna v ruce, a že jí všechno řeknu, až na to bude ta správná chvíle.

Ze stěny na mě koukaly oči z portrétu. O víkendu jsme konečně obraz pověsili. Máma napřed navrhla, abychom měly portrét u sebe v pokoji. Střídaly bychom se s Gretou vždycky po měsíci – měsíc by visel u ní, pak zase u mě. Finn ho namaloval přece pro nás, říkala. Greta jí okamžitě odsekla, že ona nic takového ve svém pokoji rozhodně nechce. Ten obraz ji děsí, a navíc se jí nelíbí, jak ji Finn namaloval. Prý ji schválně namaloval tak, aby vypadala jako idiot. A já se jí na obraze taky nelíbím.

„Proč se ti to nelíbí?“ nechápala jsem. „Myslím, že obě vypadáme v pohodě.“

„Jasně že si myslíš, že vypadáme v pohodě. Namaloval tě totiž tak, že vypadáš mnohem líp než kdykoli ve skutečnosti. Takže jasně že se ti líbí.“

Měla pravdu. Líbilo se mi, jak na tom portrétu vypadám. Zdálo se mi, že mám v očích inteligentní výraz, který v nich – a to jsem si jistá – normálně nemám, a taky jsem na obraze působila drobnějším dojmem. Greta, Finn i máma mají drobné kosti. Táta a já jsme oba robustní a připomínáme spíš neforemné medvědy. Ale na obraze vypadám, že jsem skoro stejně velká jako Greta.

Ale i tak. Když jste se podívali na obraz a na Gretu, hned jste viděli, že Greta je mnohem hezčí než já – jak na obraze, tak v realitě. A to jsem jí taky hned řekla.

„Nejsem hezčí, ty trdlo. Jsem jen starší. Copak nechápeš ten rozdíl?“

Bylo od ní hezké, že to řekla. Tím svým typickým způsobem. U Grety si člověk musí každou pochvalu dost namáhavě hledat v množině všech těch jejích nehezkých řečí. Když Greta mluví, připomíná to drúzu: na povrchu je všechno ošklivé, stejně ošklivé je to většinou i uvnitř, ale tu a tam se stane, že v jádru se nakonec objeví něco, co se najednou krásně třpytivě zaleskne.

„Hm, takže budu nakonec sobecká,“ prohlásila matka. „Stejně si myslím, že by nebylo fér, kdyby ten obraz byl zavřený u někoho v pokoji. Takže navrhuji, abychom si ho pověsili nad krb. Má někdo nějaké námitky?“

Greta zaúpěla. „To je ještě horší. Zkazí to atmosféru v celým pokoji. A navíc každej, absolutně každej, kdo k nám přijde, tu věc hned uvidí.“

„Je mi líto, Greto, ale tak to prostě bude a hotovo. Co ty, June? Tobě to nevadí?“

„Ne. Nevadí.“

„Takže domluveno. Požádám tátu, aby portrét pověsil.“

Od té doby, co obraz visí nad krbem, jsem mámu už mnohokrát přistihla, jak se na něj upřeně dívá. Ne jednou, ale opravdu hodněkrát. Tehdy u Finna dělala, jako by ji jeho práce vůbec nezajímala, jako by ji téměř odpuzovala, ale co máme portrét u nás doma, vypadá to, že je jím téměř posedlá. Viděla jsem, jak se na něj dívá úplně stejně, jako se na něj díval Finn. S hlavou nakloněnou na stranu. S tichounkým nezřetelným mumláním. S přiblížením se k obrazu na pár centimetrů a pak sledováním z větší dálky. Většinou se to odehrává v noci, kdy už mám být v posteli, a když si mě máma v obýváku nakonec všimne, jen se zaskočeně usměje. A pak rychle odejde z pokoje, jako by se nic nestalo.

Schválně jsem se mámy na Finnův byt zeptala, až když jsem si byla jistá, že Greta není někde nablízku. Říkala jsem si, že nejspíš stejně už všechno ví do posledního otřesného detailu. Nejspíš ví, že se celý byt bude drhnout savem tak dlouho, dokud v něm nezbude ani náznak jeho původní levandulové a pomerančové vůně. Nejspíš taky ví, kdo jsou jeho budoucí majitelé – zřejmě nějací příšerní lidé, kteří z Finnova bytu udělají brloh plný televizí, stereopřehrávačů a kabelů všeho druhu. Finn kabely vyloženě nenáviděl. Nesnášel, když lidi mají spoustu přístrojů a spotřebičů zapojených do elektrického proudu.

Když máma přišla do obýváku, napřed vůbec nic neřekla. Podívala se na portrét a pak na mě. Posadila se vedle mě na gauč, přitiskla se ke mně a objala mě kolem ramen. Voněla citrónovým jarem.

„Junie,“ řekla po chvíli, „musíš o Finnovi pochopit pár věcí.“ Podívala se jinam, ale pak znovu upřela oči na mě. „Já vím, jak moc jsi strýce milovala. Já jsem ho milovala taky. Byl to můj malý bratříček. Milovala jsem ho z celé duše.“

„Miluju a miluješ.“

„Cože?“

„Milovat v přítomném čase. Pořád ho můžeme milovat.“

Máma zvedla hlavu.

„Jistěže můžeme. Máš pravdu. Jenomže s Finnem se to mělo tak, že ne pokaždé se dokázal rozhodnout správně. Dělal, co se mu zachtělo a kdy se mu zachtělo. A někdy ne…“

„Nedbal na rady druhých?“

„Ano.“

„Nedbal na to, cos chtěla ty?“

„Ale to není důležité. Důležité je pochopit, že Finn byl volnomyšlenkář, svobodná duše a dobrý člověk, ale někdy byl až příliš důvěřivý.“

Máma říkala tyhle a podobné věci o Finnovi dost často. Třeba jak nikdy nedospěl. Říkala to, jako by to bylo něco špatného, ale podle mě zrovna tohle byla jedna z těch úplně nejlepších věcí.

„A co to má společného s jeho bytem?“

„Nic. Jen, nu, Finn… měl prostě jiný životní styl. Chápeš, co myslím?“

„Mami, já vím, že byl gay. To ví každej.“

„Jistěže to víš. Samozřejmě. Tak to prostě nechme tak a hotovo. Ano? A s bytem si starosti dělat nemusíme.“ Máma mi přejela dlaní záda a usmála se. Už už vstávala, ale já jsem ještě neskončila.

„No, a co když tam budu chtít zajet?“

Máma zavrtěla hlavou a pak jen dlouho hleděla na portrét. Když se konečně znovu podívala na mě, vypadala velmi vážně.

„Podívej, June, někdo tam bydlí. Chápeš? Byl to Finnův… hm, speciální přítel. Chápeš, co tím chci říct?“ Máma nedokázala skrýt úšklebek. „Nechtěla jsem o tom mluvit…“

Speciální přítel? Zadržovala jsem smích. Výraz speciální přítel mi připomněl procházky se školkou. Připomněl mi, jak jsme se držely s Donnou Folgerovou ve dvojici za ruce a při přecházení silnice se rozhlížely na obě strany.

„Co tím jako chceš říct?“ nechápala jsem.

„Myslím, že víš, co tím myslím. A můžeme toho už nechat?“

Pořád jsem se ještě lehce pochechtávala, ale jak náš rozhovor očividně nikam nevedl, i smích se rychle vytrácel. Finn mi nikdy neřekl, že se po jeho smrti někdo nastěhuje do jeho bytu. Proč by mi neřekl něco tak důležitého?

Znovu jsem se dotkla vzkazu v kapse. Stálo tam: Jediný člověk, kterému Finn chybí tolik jako mně. Věděla jsem, jak se ten speciální přítel jmenuje. A věděla jsem, že mi volal z Finnova bytu… ale byla jsem přesvědčená, že si brzy najde jiné bydlení.

Nejraději bych se mámy hned zeptala, proč se o tom speciálním přáteli, o tom Tobym, přede mnou nikdo nikdy nezmínil, ale nedokázala jsem to. Nedokázala jsem samu sebe tak ztrapnit. Ztrapnit se tím, že bych dala najevo, jak moc to pro mě znamená. Posledních pár let jsem považovala Finna za svého nejlepšího přítele. Toho opravdu vůbec nejlepšího přítele. Možná že jsem se mýlila.

Přikývla jsem, ale pohledu do máminých očí jsem se vyhnula. Najedou mi představa, že bych jí pověděla, že ten Finnům speciální přítel přišel až k našim dveřím, že Finnův speciální přítel ví, že jsem jediný člověk, kterému Finn chybí tolik jako jemu, a že Finnův speciální přítel mě požádal o schůzku, připadala zcela nereálná. Nemožná.

„Hm, oukej. Už teda končím,“ řekla jsem, ale nejraději ze všeho bych se byla rozplakala, a musela jsem pláč v sobě držet snad každým svalem, co jich v těle mám. A nebrečela jsem jen kvůli tomu, že mi Finn nikdy o tom chlápkovi neřekl ani slovo, ale i proto, že neexistovala vůbec žádná možnost, abych se ho na něj mohla teď zeptat. A vlastně až v té chvíli mi ve skutečnosti došlo, co to znamená, když někdo „odejde navždy“.

Kapitola čtrnáctá

„Nezapomnělas na ten mejdan?“ zašeptala mi do ucha Greta a sevřela mi ruku, když jsem vyšla z horní koupelny. Měla jsem pořád ještě mokré dlaně a otřela jsem si je o svetr.

„Hmm…“

Greta vzrušeně vydechla. „Jasně že ne, že jo? Ten mejdan u Lillian Lamptonový… vzpomínáš si, že jo?“

Nedá se říct, že bych na party zapomněla. Jen jsem tu nabídku někam hluboko zasunula. Nebo jsem si nejspíš myslela, že to byl jen Gretin vtípek. Nějaká její zlomyslnost, aby věděla, co jí odpovím. Stejně jsem ale teď přikývla.

„No, tak jo. Pořád se to odsunovalo, ale nakonec je to dneska.“

„Dneska? Ale…“

„Hele, mámě jsem řekla, že potřebujeme helfnout s představením.“

„Já v tom představení ale nehraju.“

Greta obrátila oči v sloup a zhluboka se nadechla. „Jasně. Nehraješ. Já vím. Budeš na tom večírku.“

„Aha.“ Ještě nikdy jsem našim nezalhala o tom, co dělám. Taky jsem k tomu ještě nikdy neměla důvod – nikam jsem nechodila.

„Můžeš si s sebou vzít Beans. Jestli teda chceš.“

S Beans se kamarádíme už spoustu roků. Teda od té doby, co se sem s rodiči přestěhovala z Ohia a přistoupila k nám do třetí třídy i se svým spořádaným sestřihem vlasů a nášivkami mládežnické organizace 4H na školním batohu. A nikoho neměla. Tehdy se z nás staly nejlepší kamarádky. Dlouhou dobu, vlastně celý první stupeň, byla Beans moje jediná kamarádka. Tak to prostě mám. Potřebuju jen jednoho dobrého kamaráda a jsem v pohodě. Většina lidí to tak nemá – pořád hledají další nové přátele a známé. A ukázalo se, že Beans k téhle většině taky patří. Najednou měla mnohem víc přátel než já a v páté třídě už bylo jasné, že i když ona moje nejlepší kamarádka zůstala, já její ne.

A u nás doma si toho nikdo nevšiml. Samozřejmě že můžu Beans kdykoli zavolat a určitě by na mě byla milá a všechno, ale bylo by to divné. A i když jsem mámě nejmíň stokrát řekla, že Beans má teď tuny kamarádek, doteď nepochopila, že se to s Beans změnilo. Ale možná že jsem ani nikdy moc nechtěla, aby to mámě došlo, protože bych si od ní musela vyslechnout nekončící kázání, že si mám teda taky najít nové kamarády. A mně se nechce mámě vysvětlovat, kdo jsem. Že jsem ta divná holka, co má v batohu ošuntělý výtisk Kapesní čítanky středověké literatury, holka, která nosí jenom sukně (a navíc obvykle se středověkými vysokými botami), holka, kterou velmi často druzí přistihnout při tom, jak na někoho upřeně civí. Prostě se mi nechce před mámou vyjít s pravdou ven a přiznat se, že lidi zrovna nestojí ve frontě, aby se mnou mohli kamarádit.

A navíc: s přítelem, jako byl Finn, bylo v podstatě nemožné najít si ve škole někoho, kdo by se mu mohl i když jen trochu přiblížit. Někdy jsem si dokonce říkala, jestli nebudu hledat člověka, který by se mu aspoň trochu rovnal, celý život.

Greta otevřela peněženku. „Máma byla fakt šťastná, že konečně zase něco podnikáme spolu. Víš, co udělala?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Dala mi deset doláčů.“ Greta se radostně ušklíbla, vytáhla desetidolarovku z peněženky a zamávala mi jí před očima. „Prý tě mám po zkoušce vzít někam na zmrzku. Takže je všechno domluvený. Jdeš se mnou, že jo?“

„Nejspíš jo.“

„Fajn. Vezmi si kozačky. A teple se oblíkni, je to v lese.“

„Greto?“

„Hm.“

„Víš, ten chlap na pohřbu…“

„Hm.“

„To byl Finnův přítel, že jo?“

Ode dne, kdy mi doručil Finnovu čajovou konvici, jsem měla pocit, že vidím Tobyho všude kolem sebe. Nemohla jsem si totiž vzpomenout, jak přesně vypadal… vlastně jsem si zhruba pamatovala jen jeho postavu, což bylo hrozné – hubených, vysokých mužů jsou kvanta… A každý z nich mohl být Toby.

Posledních pár dnů jsem se snažila přistihnout Gretu v okamžiku, kdy by nebyla ve střehu a já se jí mohla zeptat. Když to nečeká, vždycky mi řekne víc věcí, než má v úmyslu. A za poslední roky jsem se naučila, že nejlepší je hrát si na hloupou. Jakmile má totiž ségra pocit, že o něčem nemám ani páru, okamžitě se mi musí pochlubit se vším, co ví ona.

„Gratuluju, Sherlocku! Trvalo ti to jen pár století, než jsi na to přišla.“

„Ale to není všechno, o co mi jde.“

„Fajn. Tak o co jde?“

„On teď teda bydlí ve Finnově bytě?“

„Jo, je to tak. Život není fér. Zabiješ někoho a skončíš se super bejvákem na báječný Upper West Side.“

„Takže ty víš na tuty, že to on Finna nakazil? Seš si fakt jistá?“

„Nejsem si jenom jistá. Vím na sto procent, že ho nakazil schválně. Ten chlap věděl, že má AIDS, když se s Finnem seznámili. Věděl to.“

„A jak to všechno víš ty?“

„Prostě to vím. Dost často prostě spoustu věcí zaslechnu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řekni vlkům, že jsem doma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.