.

Caballo Blanco není žádný hrdina. Není ničím zvláštním, je jenom koněm trochu jiné barvy, který tančí do rytmu mírumilovných bubnů a snaží se změnit aspoň pár životů k lepšímu. Kdybyste na mě měli vzpomínat, byl bych rád, aby to bylo proto, že jsem byl opravdový a skutečný. Nic víc.

Micah True, leden 2012

Věnováno Caballu Blankovi – Bílému koni a všem, kteří dál žijí jeho sen.

Část zisku z prodeje této knihy bude zaslána na podporu běžeckých tradic a životních podmínek Tarahumarů, jak by si Caballo přál.

Milan Daněk, červenec 2014

© Milan Daněk, 2014

Fotografie © Alena Žákovská, Daniel Orálek, Milan Daněk, Tomáš Odehnal

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-667-8

ISBN mobi 978-80-7462-672-2

Tierra es mi cuerpo,

agua es mi sangre,

aire es mi aliento,

fuego es mi espíritu.

Země je mé tělo,

voda je má krev,

vzduch je můj dech,

oheň je můj duch.

MODLITBA TARAHUMARŮ

Předmluva

Dostalo se mi čestného úkolu. Úkolu napsat předmluvu pro knihu Milana Daňka – Danyho, který stál za tím, že jsem se mohl účastnit závodu v Měděných kaňonech a tím se zároveň dostat i na stránky této knihy.

Po první větě je naprosto jasné, že jde o předmluvu zaujatou a silně subjektivní, ale tak to má být, protože Dany je můj kamarád. Musím říct, že mám z této knihy radost, protože uvádí na pravou míru hodně polopravd a legend, které vznikly díky veleslavnému dílu Zrozeni k běhu. Jistě, byla to více méně beletrie, ale tvářila se jako naprostá realita a spousta lidí jí věřila každé slovo. I když český čtenář se nejspíš podiví nad tím, že autor uvádí jako vzor „běžce pro radost“ Emila Zátopka, zatímco jeho tehdejší Československo popisuje téměř jako sportovní středověk, kdy tady o běhu nikdo nic nevěděl. A podobně je to v knize Zrozeni k běhu například i s běháním naboso a indiány Tarahumara.

Zájem Milana Daňka o přírodní národy a indiány se pochopitelně neobjevil až po přečtení zmíněné knihy, ale trvá už od jeho dětství a trempského mládí. Často jsem se zájmem poslouchal jeho vyprávění o místech, kam se asi nepodívám, protože na to nemám dost odvahy. O to radostněji jsem odsouhlasil nápad vydat se do oblasti, která je podle aktuální bible mnoha běžců zaslíbena legendárním běhajícím indiánům. Samotná cesta do mexických hor Sierra Tarahumara mi přinesla kromě cestovatelských zážitků, seznámení se s Tarahumary a běžeckého závodu také jedinečné setkání s Micahem True, který si vzal indiánské jméno Caballo Blanco.

Danyho knihu jsem dostal k přečtení přes e-mail v rukopisu (dnes se rukopisy píší ve Wordu!) a vdechl jsem ji za asi čtyři hodiny, než jsem si šel odpoledne zaběhat. Na zadní obálce stojí, že jde o české pokračování příběhu z knihy Zrozeni k běhu. Nejdřív jsem si říkal, že to Dany se srovnáním se světovým bestsellerem trochu přehnal, ale po dočtení jsem si uvědomil, že o co méně fantasticky jeho příběh zní, o to je cennější. Pravdou totiž je, že se týká stejných míst, stejných lidí a běhání, ale zatímco Zrozeni k běhu má románový nádech, v případě této knihy jde o čistou realitu, což mohu osobně dosvědčit. Navíc to rozhodně neznamená, že se čtenář bude nudit. Nenudil jsem se ani chvilku, a to jsem pochopitelně znal zápletku a věděl, že „vrahem je zahradník“. Na rozdíl od amerického Medvěda Chrise McDougalla si dal náš český Druhý medvěd Milan Daněk tu práci a všechny podklady a informace si poctivě vyhledal a pro nás čtenáře zanesl do svého vyprávění. O toto české pokračování se tedy můžete opravdu opřít a ne postupně zjišťovat, co je nezkreslená realita a co autorova licence. Škoda je, že už si knihu nemůže přečíst Micah True, protože realitou bylo i to, že se se svojí postavou v McDougallově díle neztotožnil.

A tak tedy doufám, že se kniha stane alespoň bestsellerem českým, protože si to zaslouží a protože si to zaslouží nejen Tarahumarové, ale i Caballo Blanco.

Dan Orálek, červenec 2014

Čekal mě ještě velmi dlouhý úsek běhu zpátky dolů k řece. Až se k ní dostanu, bude to do cíle skutečně už jen kousek.

Rozsvítil jsem čelovku a v duchu si opakoval: Nesmíš spadnout.

Po otočce kolem kostela v indiánské vesnici Guadalupe Coronado jsem přestal potkávat běžce v protisměru. Došlo mi, že jsem na trati posledního úseku zbyl zřejmě úplně sám. Běžcům za mnou už pořadatelé nedovolili z bezpečnostních důvodů pokračovat.

Snažil jsem se soustředit a v kuželu světla čelovky sledoval nerovnosti stezky. Téměř pod kopcem jsem si všiml, že se ke mně přibližuje nějaké světlo. Tarahumarové by na téhle cestě baterkou určitě nesvítili. Že by přece jen ještě nějaký závodník?

„Honzó?!“ zavolal jsem.

„No, su to já,“ ozvala se odpověď. Tvrdohlavý, paličatý dědek Honza to nevzdal.

„Ty jo, seš fakt borec. Oni tě pustili dál?“

„Nikoho sem se neptal.“

„Ale nahoře už nestihneš občerstvovačku.“

„To už nějak dám.“

„Máš aspoň vodu?“

„To je dobrý.“

Pochopil jsem, že nemá, a zalovil v ledvince. Podal jsem mu malou plechovku piva, kterou jsem si šetřil na nejhorší časy.

„Vezmi si ho, já už ho nebudu potřebovat.“

Z Honzova odhodlání absolvovat celou trať jsem byl naměkko. Teď už jsem nepochyboval, že to doběhnu. Medvěd někdy opravdu může porazit i gazelu. Zbývá už jen málo a bude ze mě El Oso Segundo – Druhý medvěd.

Dnes potřetí jsem přeběhl tenhle most přes Rio Urique. Světlo lamp na hlavní ulici se začalo přibližovat. Téměř jsem přestal vnímat únavu. Zrychlil jsem.

Podél betonové cesty postávaly hloučky lidí. Když mě uviděli přibíhat, přestali klábosit a začali tleskat a křičet na uvítanou. Dokonce i jedna neúnavná skupina muzikantů mariachi stále ještě vyhrávala. Míjel jsem indiány, kteří netleskali a nepovzbuzovali, ale přesto byl v jejich pohledech znát zájem a respekt. Valící se nemotorný gringo dokázal běžet dál a déle než mnozí z lehkonohých Rarámuri.

Běžel jsem poslední stovky metrů a užíval si bezmezné euforie ze splnění velkého snu. Diváci v prostoru cíle už žádné běžce nečekali a nevyhlíželi. Všichni sledovali program probíhající před radnicí. Doběhl jsem, zastavil se a šťastně se rozhlížel kolem. Lidé v bezprostředním okolí si mě všimli, otočili se ke mně a začali tleskat. Někteří z nich za mnou přišli a s gratulací mi podávali ruku.

Nikde jsem však neviděl žádného z pořadatelů, nikdo nesledoval a nezapisoval můj čas.

„Kde mám nahlásit čas?“ ptal jsem se s dávkou nervozity, abych nepřišel o nějakou tu vteřinu.

Nerozuměl jsem jejich odpovědi. Zopakoval jsem otázku a ukazoval přitom na své hodinky. Až po chvilce jsem pochopil, co mi usměvaví gratulanti říkají: „Tady vyhrává každý. Žádné časy se neměří. Vyhrál jsi!“

Zrozeni

k běhu

– legendy,

fakta a otazníky

Vlastně jsem se od počátku divil, proč mě to všechno nenapadlo dřív…

O indiány jsem se začal zajímat díky filmům a knížkám o Vinnetouovi. Moje nejoblíbenější klukovské hry byly přirozeně na indiány a kovboje. S běháním jsem začal o něco později a od začátku mě přitahovaly dlouhé tratě. A tyhle dva zájmy mě vlastně nikdy neopustily. Pouze od her na indiány a romantických snů jsem se postupně dostal k trochu reálnější etnografii, etnologii a antropologii.

Nápad spojit běhání s poznáváním života indiánů ale přišel až v roce 2010, v mých devětačtyřiceti letech. O Tarahumarech jsem měl do té doby pouze jakési povědomí. Věděl jsem jen, že tenhle kmen žije nebo žil někde v Mexiku a jeho příslušníci se proslavili jako výjimeční běžci. Nic víc.

To se však změnilo, když mi kamarád z naší běžecké party doporučil k přečtení článek v Respektu. Jeho autor v něm úvodem napsal, že vědci tuší, proč je běh nejmasovějším sportem planety. Údajně právě díky běhu se člověk stal nejúspěšnějším živočišným druhem. V podstatné části textu s nadpisem Běžím, tedy jsem uváděl jakousi sumarizaci knihy, která vyšla v Americe teprve před rokem a hned se prý stala bestsellerem. Jmenovala se Born to Run, napsal ji Christopher McDougall a její podtitul sliboval odhalení tajemství údajně nejlepších a nejšťastnějších běžců světa. Za ty označil mexické indiány kmene Tarahumara. A ačkoli byla mnohá sdělení podtržena závěry vědeckých výzkumů, samotný popis kmene superatletů silně připomínal styl autorů starých rodokapsů nebo KODovek:

„V severozápadním Mexiku, v nedostupných horách Sierry Madre žije indiánský kmen Tarahumarů. Ten, komu se podaří projet velkým územím obsazeným bandami drogové mafie a nezřítí se z kamenných útesů do hlubokých roklí, dostane se za několik dnů do jejich království. Tarahumary však neuvidí, dokud se mu sami neukážou. Bydlí v jeskyních nebo kamenných chýších srostlých se skalami a vetřelce pozorují zdaleka.“

Skutečnost, že tyhle věty jako z románu měly popisovat současnost a já je četl v aktuálním čísle časopisu usilujícího o punc serióznosti, přímo provokovala. Okamžitě jsem se pustil do hledání dalších informací a snažil se o těch tajemných indiánech a hlavně jejich současném životě zjistit víc.

S Žákajdou, tedy Alenou Žákovskou, nadšenou běžkyní a docentkou imunologie, jezdíme už léta na cesty za poznáváním života geograficky izolovaných etnik. Filmujeme, fotografujeme, píšeme články.

Pro blížící se rok 2011 jsme ještě neměli pevně stanovený program. Dálkově jsem dokončoval studium na vysoké škole, což mi zabíralo hodně času, ale z pohledu náročnosti příprav vypadala výprava do Mexika k Tarahumarům jako nenáročná varianta. Ve srovnání s extrémy předchozích cest bylo Mexiko snadný cíl, který navíc zapadal do našeho dlouhodobého programu.

V projektu cest, který jsme nazvali První lidé, šlo mimo jiné o upozornění, že současná věda zkoumající genetické informace nemusí být jediným zdrojem poznání o původu a vývoji člověka, protože stále ještě žijí i sami svědkové pradávné minulosti lidstva. Najít je, zachytit a zdokumentovat jejich rychle mizející způsob života bylo už víc než desítku let cílem našich výprav. Mířili jsme do posledních míst světa izolovaných od pokroku moderní civilizace. Papua, Borneo, Amazonie, Kongo… Tam, v těžce dostupné divočině tropických pralesů, jsme dobře využili a prověřili naši fyzickou zdatnost a psychickou odolnost, které jsme získali především běžeckou přípravou. Tarahumary jsem začal čím dál víc vnímat jako výzvu k cestě, která by opravdově spojila naše zájmy o běh a etnografii přírodních národů.

Novinář, běžec a spisovatel Christopher McDougall tyhle indiány ve své knize nejen barvitě popsal, ale současně představil i velice zajímavou a možná snad dokonce přelomovou teorii vývoje lidstva.

Zjednodušeně ji lze vyložit tak, že Homo sapiens vyhrál evoluční soutěž o přežití právě díky běhu. Vědci zabývající se anatomií a biomechanikou pojmenovali na dvacet šest znaků, které z člověka dělají zřejmě nejlepšího vytrvalce mezi všemi tvory. Pružná chodidla, nahá kůže umožňující pocení, způsob dýchání, vzpřímené štíhlé tělo, které lépe odolává přímému slunci… Člověk moderního typu nebyl zdaleka nejrychlejší, ale z pohledu vytrvalosti se stal nejlepším běžcem. Možná právě tato vlastnost mu dala výhodu před neandrtálci, kteří byli podle posledních výzkumů přinejmenším stejně inteligentní jako my. Byli silní a mrštní, živili se lovem velkých zvířat, ale v běhu na velké vzdálenosti nám nemohli konkurovat. Když došlo před čtyřiceti tisíci lety k oteplení planety a rozsáhlé savany ovládly rychlé antilopy a další kopytníci, zmizeli neandrtálci spolu s mamuty, jejich hlavní kořistí.

Způsob lovu našich předků, kteří ještě neměli luky a šípy k zabíjení na dálku, byl jednoduchý. Svou kořist dokázali uštvat. Zvíře má první minuty náskok, když je však lovec udrží v dohledu, začne je postupně dobíhat. Vzdálenost, kterou musí překonat, než kořist zkolabuje, může dosahovat až délky dnešního maratonu. Legendy o tomto způsobu obživy, antropology nazývaném vytrvalostní lov, můžeme slyšet po celé planetě – vyprávějí je indiáni v Americe, Austrálci i afričtí Masajové. Hrdiny těchto příběhů jsou však prapraotcové, kteří už dávno nežijí. Doloženě ale existují dvě místa a případy, kde a kdy se podařilo tento prazpůsob lovu ještě v nedávné či dokonce v dnešní době pozorovat a zaznamenat. Jednalo se o Křováky v pouštích Kalahari a právě o Tarahumary v mexickém státě Chihuahua.

„A co takhle Mexiko?“ vyrukoval jsem na Žákajdu s návrhem.

„Mexiko? Tam už jsou snad jen vykopávky.“

„A co Tarahumarové?“

„Neznám, o co jde?“

„Prý úplně nejlepší přírodní běžci planety. Možná bys sis s nima mohla i zaběhat.“

Na tohle se Žákajda hned chytla. A to zvlášť když jsem jí oznámil, že chci vedle návštěvy u těch běhajících indiánů podniknout i výstup na nejvyšší horu Mexika Pico de Orizaba.

Parťáci jsme už léta. Na cestách i v osobním životě. V tom osobním to někdy skřípe, ale na cestách tvoříme opravdu sehraný tým.

Žákajda je, ve srovnání se mnou, sportovnější typ. Od mládí se věnovala atletice, později i triatlonu. Po delší vynucené přestávce způsobené dlouho neléčenou boreliózou se k běhání vrátila někdy koncem devadesátých let. Zpočátku vyloženě jen tak pro relax a pro udržení dobré kondice nezbytné pro náročné putování, nejčastěji do vysokých hor.

Naše společné cestování začalo někdy v roce 2000. Od počátku mířilo do opravdové, těžce dostupné divočiny. Převážně do tropických oblastí ještě téměř nezasažených civilizací. Odkázáni jsme tam byli jen sami na sebe a důvěru v případnou pomoc domorodých obyvatel. Žádný telefon, žádná GPS navigace. V zeleném šeru mlžných pralesů stejně nic takového nefunguje.

Cesty jsme nazývali expedice. Možná trochu honosně, ale skutečností je, že vedle získaných poznatků o životě přírodních národů měla valná většina těchto cest také svou sportovní hodnotu. Jednou z nejtěžších byl třeba přechod napříč ostrovem Nová Guinea. Z hlediska náročnosti sportovního výkonu se nebojím každý jeden den pochodu v džungli srovnat s uběhnutým maratonem. Den za dnem, v naprosté divočině, s batohy na zádech a bez pomoci nosičů. Nikdy jsme nechtěli jakkoli negativně zasahovat do světa domorodců. Všechno potřebné se muselo vejít do jediného batohu. Postupně jsme tak získávali zkušenosti a dovednosti v komunikaci s domorodými lidmi, s pobytem v opravdicky divoké přírodě. Nejednou došlo i na krizové situace, při nichž byly pořádně prověřeny naše sehranost a odolnost.

Když jsme zrovna nebyli na cestách, běhali jsme, kdykoli se naskytla volná chvíle. Běh je výborná kompenzace starostí všedních dnů i nejjednodušší prostředek k udržení dobré kondice. Při své až paličaté cílevědomosti mu Žákajda postupně propadala čím dál víc. A délku tratí přitom s přibývajícím věkem prodlužovala.

V roce 2010 to jako mistryně ČR v běhu na sto kilometrů v čase 9:28:13 dotáhla až do utramaratonské reprezentace a několik hodin týdně přitom stále trávila i v posilovně. Mistrovské tituly však získala už v letech 2003 a 2006 ve vytrvalostně silovém pětiboji a tuhle, na přípravu poměrně náročnou, disciplínu si vyzkoušela znovu v roce 2010 na mistrovství ČR. Tehdy skončila jako veteránka v absolutním pořadí bez rozdílu věku druhá. V soutěži spojující tři disciplíny silového charakteru a dvě disciplíny vytrvalostní „stačilo“ Žákajdě k získání titulu Ocelová žena následující: sedmačtyřicetkrát zdvihnout bench-press činku o váze 32,5 kg, devatenáctkrát provést shyb na hrazdě, sto pětkrát za dvě minuty stihnout leh-sed bez držení nohou, v terénu uběhnout 5,5 km v čase 24:21 a v silniční cyklistice na 40 km dosáhnout času 1:34:50.

Po sportovně úspěšném roce jí výlet do Mexika spojený s během a pobytem na horách připadal jako skvělý nápad. Navíc dobře zapadal do příprav k její účasti na dalším mistrovství světa v běhu na sto kilometrů, které se mělo konat na podzim v nizozemském Winschotenu. Problematiku právě probíhající drogové války v Mexiku jsem raději nezmínil. Nechtěl jsem oživit naše nepříjemné vzpomínky na pobyt ve válečné zóně na východě Demokratické republiky Kongo.

Poměrně rychle bylo rozhodnuto. V létě 2011 vyrazíme do Mexika na naši první běžecko-poznávací expedici.

Při přípravě i průběhu všech našich expedic bývají naše role tak nějak přirozeně rozděleny. Mně připadá teoretická a organizační příprava a Žákajda má na starosti hlavně komunikaci. Tentokrát to pro ni znamenalo oprášit znalosti španělštiny a já se vrhl do hledání informací o Tarahumarech. Plán stihnout i výstup na Orizabu vzal brzy za své. V uvažovanou dobu nebyla pro výstup vhodná sezóna, ale hlavně jsem byl tak razantně zasažen přívalem nových poznatků o indiánech, že mi připadalo škoda nevěnovat se pouze jim. Zprávy o Tarahumarech byly nesmírně zajímavé. Současně však často rozporuplné, což u mě vzbuzovalo pochybnosti o jejich věrohodnosti.

Informace jsem sbíral z nejrůznějších zdrojů a nestačil se divit. Když pak na jaře roku 2011 vyšla knížka Born to Run v překladu do češtiny, okamžitě jsem si ji pořídil. Český název zněl Zrozeni k běhu. Nebývá zvykem, aby kniha svým podtitulem sama sebe poněkud neskromně označila za světový knižní bestseller. Ale nutno říct, že v tomto případě to byla pravda. Pouhé dva roky od prvního amerického vydání byla knížka už nyní považována za jakousi běžeckou bibli. Rozhodně se nejedná o klasiku populárně-vědecké literatury. Styl Christophera McDougalla a žánr knihy by šlo v nadsázce charakterizovat jako nakažlivě čtivý běžecký western o strhujícím závodě skupinky bílých ultramaratonců s přesilou domorodých indiánů. Tento ústřední příběh autor zdařile doplnil celou řadou zajímavých vědeckých poznatků. Vše je navíc okořeněno příběhy výjimečných běžců, mezi nimiž nechybí ani česká legenda Emil Zátopek.

Hlavními hrdiny místy až pohádkově vyznívajícího příběhu však zůstali lidé žijící v současnosti. Vedle autora knihy v roli vypravěče je to naivně bláznivý Caballo Blanco, běloch žijící po způsobu Tarahumarů, a spolu s nimi symboly setkání dvou světů: svět naší civilizace představuje Scott Jurek, špičkový americký ultramaratonec světové extratřídy, a svět Tarahumarů zastupuje Arnulfo Quimare, pro svou fyzickou zdatnost a vytrvalost označovaný za krále Měděných kaňonů.

Hledači tajemství a ochránci Tarahumarů Bílému koni (jak zní český překlad španělského El Caballo Blanco) se podaří zorganizovat neobyčejný závod. Skupina amerických běžců vyběhne spolu s domorodými indiány na padesát mil dlouhou trať vedoucí divokou, drsnou krajinou. Napínavý souboj o vítězství nakonec vyhraje indián a ultramaratonec se přijde poklonit jeho běžeckému umění.

McDougall se snažil dát závodu, který proběhl v roce 2006 a tvoří hlavní dějovou osu knižního bestselleru, punc jedinečnosti a světovosti. Popisuje ho v superlativech:

„… jsem se ocitl uprostřed největšího závodu, jaký kdy svět viděl, vrcholného běžeckého souboje, nekonvenčního střetnutí nejlepších vytrvalostních běžců naší doby s nejlepšími ultraběžci všech dob na padesátimílové trase po tajných stezkách, jichž se v minulosti dotkly jen nohy Tarahumarů.“

A je na místě přiznat, že závod notnou dávku jedinečnosti opravdu měl. Nešlo sice o první konfrontaci přírodních běžců a vrcholových sportovců (mezi něž lze bezesporu zařadit Scotta Jurka, který v průběhu své doposud aktivní kariéry dosáhl mnoha mimořádných úspěchů a rekordů, v nichž posunul hranice běhání – vyhrál například Western States 100 Mile Endurance Run, Sparthatlon nebo Badwater Ultramarathon), ale bylo to zřejmě poprvé, kdy se takové srovnání odehrálo z pohledu indiánů na jejich domácí půdě. Originální bylo samozřejmě i to, že se autor knihy tohoto běhu také aktivně zúčastnil.

Při shromažďování informací jsem se nesoustředil jen na ty, které se týkaly legendárních běžeckých schopností Tarahumarů. Pro naplánování cesty jsem musel zabrousit také do geografie, ale tady jsem byl rychle hotov. Velmi záhy jsem totiž zjistil, že Měděné kaňony, kde Tarahumarové žijí a běhají, jsou turisticky atraktivní oblastí – krásnou a po všech stránkách zajímavou. Trasu a způsob, jak se do domoviny Tarahumarů dostat, jsem snadno a rychle naplánoval pomocí průvodce po Mexiku. Daleko zajímavější bylo další pátrání etnografické a historické.

A světe, div se, stejně jako při přípravě několika předchozích expedic jsem i tady narazil na české stopy!

V 17. století přivítali Tarahumarové první jezuitské misionáře s nadšením jako mocné kouzelníky a zástupce jiných světů. O ještě starší minulosti těchto indiánů není téměř nic známo. Je docela dobře možné, že do až té doby skutečně žili kočovným způsobem a ovládali techniku vytrvalostního lovu, která spočívá v uštvání kořisti prostřednictvím běhu. Takový lov nezanechává stopy a je těžké ho doložit třeba nálezem pozůstatků zbraní nebo pastí. Tarahumarové uvěřili misionářům, kteří jim s křesťanstvím přivezli nové modlitby, rituály, hudbu a také kozy, prasata i jednoduché zemědělství. Ovlivnili mnohé z nich natolik, že se vzdali kočovného života a usadili se v nových vesnicích kolem misií.

Jenže s příchodem Španělů a objevem bohatých zásob drahých kovů vzala křesťanská idyla za své. Na dobývání stříbra, mědi a zlata bylo třeba levné pracovní síly, a tak se vojáci vydali k misiím. Domorodé muže odvlekli na nucené práce, ženy znásilnili, nepoddajné povraždili. Přinesli také neštovice a mezi Tarahumary se rozkřiklo, že se jimi nakazí při křtu. V sedmnáctém století se však Tarahumarové nevyznačovali pro ně dnes tak typickou plachostí a mírumilovností a ve dvou válkách v letech 1648 až 1652 a 1690 až 1698 se vetřelcům vzepřeli. Pálili kostely a vraždili. Právě o těchto dobách podal mimořádně cenné svědectví český jezuita Josef Neumann. I když…

Pokud bych se chtěl přiblížit stylu úvah v superlativech a senzacích, mohl bych říct, že tento Čech ovlivnil běžecké tradice Tarahumarů. Ve skutečnosti na nich svůj podíl určitě měl, ale jak zásadní a jestli kladný, či záporný, lze s odstupem stovek let jen těžko soudit. Navíc nebyl tak úplně Čech. Narodil se roku 1648 v Bruselu a ve slovníku významných českých iberoamerikanistů je uváděn jako českoněmecký misionář v Mexiku. Studoval ve Vídni a roku 1663 vstoupil do České provincie Tovaryšstva Ježíšova. Po dosažení terciátu požádal generála jezuitského řádu v Římě o vyslání do zámořských misií, bylo mu vyhověno a roku 1680 odplul do Nového Španělska, jak se tehdy Mexiko nazývalo. Zde poznal indiány Tarahumara, se kterými sdílel společný rys velké vytrvalosti. Byl stejně vytrvalý jako ti, které přišel obracet na svou víru, protože tu nakonec prožil víc než padesát let. Až do své smrti roku 1732 na misii Carichi pobýval v oblasti dnešního mexického státu Chihuahua, čtyřikrát zastával tříletou funkci superiora tarahumarských misií a třikrát tříletou funkci visitátora, během nichž důkladně poznal kraj a jeho obyvatele.

Spis, který napsal na základě osobních zkušeností, vyšel dva roky před jeho smrtí na pražské univerzitě a stal se velmi důležitým zdrojem poznání společenské situace koloniálního Mexika a ojedinělým etnografickým pramenem. Je psán latinsky a překlad jeho všeobsažně dlouhého názvu zní Dějiny povstání, které proti misionářům Tovaryšstva Ježíšova a jejich pomocníkům zdvihly národy indiánské, a to především Tarahumarové v Severní Americe a v království Nová Kantabrie, které již bylo téměř celé uvedeno na víru katolickou. V době vydání spisu už byla všechna povstání potlačena a Tarahumarové byli zahnáni hluboko do nehostinných a neúrodných strží pohoří Sierra Madre. Tamější podmínky jen stěží dovolovaly byť jednoduché zemědělství a pastevectví, ke kterému se pod vlivem misionářů přiklonili od původního sběračství a vytrvalostního lovu.

Ale běh z jejich životů nezmizel. Jen těžko totiž ve skalnaté krajině kaňonů hledali místo pro políčka kukuřice a fazolí, a tak museli žít v roztroušených, od sebe velmi vzdálených rodinných usedlostech. Jednotlivá obydlí se nacházela na rozlehlém území a i k nejbližšímu sousedovi to bylo daleko. Běh jim zůstal jediným možným prostředkem, jak v náročném terénu překonávat velké vzdálenosti. Nikdy nebyl pro Tarahumary jenom zábavou, ale nutnou součástí jejich prostého způsobu života.

Také název Tarahumara pochází od prvních jezuitských misionářů, kteří nepřesně užívali i pojem národ Tarahumara. Těmto indiánům byla myšlenka národa či státu úplně cizí. Byli individualisté společného náboženského vyznání a podobného životního stylu. Dnes se počet Tarahumarů odhaduje na padesát pět tisíc a stále mluví svým původním jazykem, který je řazen do uto-aztécké skupiny. Označení Tarahumara je vlastně zkomoleninou slova Rarámuri, jak tito indiáni nazývají sami sebe. Existuje několik pokusů o jeho výklad. Nejjednodušší a nejužívanější překlad je prostě „Běžec“. Zaujal mě však pokus o doslovný překlad, který zní „Ten, který utíká pěšky“, jak je uvedený v encyklopedické knize Indiáni tří Amerik od Mnislava Zeleného – Atapany.

Nejdřív se mi ten název zdál zvláštní, nesmyslný, ale později mi došlo, že je vlastně překvapivě výstižný. Nejde pouze o to, že Rarámuri umí dobře a vytrvale běhat. Tarahumarové po celá staletí utíkali. Neměli koně jako jejich nepřátelé, a tak před nimi pěšky prchali a ukrývali se. Pěšky utíkali do divoké krajiny kaňonů, kde nebyl kůň pro nepřátele žádnou výhodou.

Jako aktivnímu příznivci pivního moku mi byly sympatické i zprávy o nápoji tesgüino. Konzumace tohoto nakyslého domácího kukuřičného piva je pro Tarahumary prý stejně tradiční jako běhání a zdá se, že předpoklady k dlouhému běhu nijak nesnižuje. Neunikly mi ani různorodé informace o možných podpůrných prostředcích jejich ohromující fyzické výkonnosti, ať už byla připisována užívání peotlu, nebo, jak je zdůrazňováno v knize Zrozeni k běhu, semínkům chia.

Přestože hlavní inspirací k naší cestě byla bezesporu knížka Zrozeni k běhu, je namístě zmínit přinejmenším ještě jednu další knihu, ze které jsem načerpal zajímavé informace. A to i z toho důvodu, že je z pera českého autora. Jmenuje se příznačně Indiánský běžec. Zřejmě nejznámější český etnograf Miloslav Stingl ji dokončil a vydal v roce 1969 jako součást edice Maratón v nakladatelství Olympia. Jednalo se o aktualitu vztahující se k olympiádě, která se konala rok předtím právě v Mexiku. Autor tuto zemi však nepředstavil z hlediska nedávného setkání tehdejších vrcholových sportovců z celého světa, ale z pohledu sportovních obyčejů původních obyvatel této země. Uvádí, že v textech čerpá ze své výzkumné cesty, kterou uskutečnil v roce 1965. A zdá se, že i jeho nejvíce zaujali Tarahumarové. V popisu her a sportů mexických indiánů jim totiž věnoval nejvíc místa a právě podle nich tuto útlou knížku pojmenoval.

Domnívám se však, že Miloslav Stingl se osobně s legendárními běžci vůbec nesetkal a pouze bádal v materiálech tamních archivů, knihoven a muzeí. Unikla mu mimo jiné například skutečnost, že na proběhlých XIX. olympijských hrách postavilo pořádající Mexiko na start závodu maratonské trati právě Tarahumary. A nebyla to tehdy žádná sláva, legendami opředení běžci zde na senzační úspěchy nedosáhli. Indiáni z venkova zcela pochopitelně nemohli konkurovat vrcholovým sportovcům se speciální přípravou na vytrvalost, ale současně i rychlost. Nezvykle rovinatá trať byla pro nominované Tarahumary nejen příliš rychlá, ale i krátká na to, aby svou neobyčejnou vytrvalost ukázali.

Miloslav Stingl použil při popisu tarahumarských zvyklostí podobný slovník jako přesně o čtyřicet let později Christopher McDougall. Také v názvech jednotlivých kapitol se vrací k „tajemství Sierra Madre“ a „závodu století“. Za nejslavnější závod dvacátého století označil ten, který se uskutečnil 7. února 1926. Do hlavního města mexické republiky přicházely čas od času zprávy o zázračných indiánských běžcích z hor Sierra Madre a šířila se legenda o závodnících, pro které je vzdálenost klasického maratonu krátká. Sportovci i nevěřící Tomášové z města se rozhodli uspořádat závod a pozvat k němu indiány. Start tohoto supermaratonu byl ve městě Pachuca a cíl v Mexico City, která jsou od sebe vzdálena na devadesát dva kilometrů.

Kreolští účastníci závod vzdali v průběhu prvních dvaceti kilometrů, za padesátým kilometrem běželi už pouze indiáni. Na tehdejší hlavní městský stadion přiběhl jako první Tomás Zafiro za devět hodin a třicet sedm minut. Mexiko sportovním schopnostem indiánských vytrvalců uvěřilo. Obdivovaný Zafiro převzal cenu, diplom za vítězství a vrátil se do svých hor, kde se mexickým příznivcům sportu ztratil z očí.

Zpráva o tomto „závodu století“ se nejen rozlétla po celém Mexiku, ale vzbudila obrovskou pozornost i v sousedních Spojených státech amerických. Zde se sport už tehdy těšil velkému zájmu, a Američany navíc vždycky přitahovaly superlativy. Vše, co je „největší“, „nejsilnější“, „nejrychlejší“… Rozhodli se uspořádat maraton, který by překonal mexický závod století. Zároveň chtěli přijít na kloub tajemství úspěchu Tarahumarů, a proto se přípravy ujali vědečtí pracovníci Texaské univerzity. Ti se domnívali, že toto údajné tajemství mohlo mít souvislost s vysokou nadmořskou výškou, a protože Mexico City leží v podobné výšce jako horské domoviny Tarahumarů, ve více než dvou tisících metrech, záměrně se rozhodli pro zcela jiné podmínky.

K dalšímu závodu mimo domovinu indiánských běžců zvolili oblast v nadmořské výšce kolem dvou set metrů na žhavém jihu Texasu. Trať vedla celých sto čtyřicet čtyři kilometrů po asfaltové silnici ze San Antonia do Austinu, sídla Texaské univerzity. Pořadatelé se dozvěděli, že v Sierra Madre běhají i ženy, a tak pozvali skupinu indiánských dívek. K účasti se opět podařilo přesvědčit i Tomáse Zafira. Odvahu postavit se na start tehdy zřejmě neměl žádný z bělochů. Startovní výstřel zazněl ve tři hodiny ráno dne 25. března 1927.

Miloslav Stingl bohužel neuvádí žádné podrobnosti k obutí běžců Tarahumara, kteří jsou v dnešní době proslavení sandály vyřezanými z tvrdé gumy pneumatik. Možná tehdy opravdu běželi bosí, neboť jsem se dále dočetl, že indiánky nebyly přivyklé žáru rozpáleného asfaltu a závod nedokončily. Muži však doběhli všichni. Zvítězil opět Zafiro, když vzdálenost sto čtyřicet čtyři kilometrů překonal za čtrnáct hodin a padesát tři minut. Do této doby nikdo nevěřil, že by člověk dokázal takovou dálku zdolat tak rychle. Zdroj této neuvěřitelné vytrvalosti Tarahumarů se však nepodařilo objasnit ani desítkám přítomných vědců.

Miloslav Stingl čerpal zřejmě nejvíc z knihy německého spisovatele Artura E. Grixe Unter Olympiakämpfern und Indianerläufern (Za olympioniky a indiánskými běžci), vydané v Berlíně roku 1935. Právě z ní převzal fotografie Tarahumarů, které Grix nafotil při svém pobytu v Sierra Madre roku 1932. Fotografie jsou však nekvalitní, a tak na nich není obutí či neobutí indiánských běžců k rozeznání.

Nakonec se mi do rukou dostala i kniha Artura E. Grixe, který seriózně zaznamenal celou řadu zajímavých údajů o sportovních výkonech Tarahumarů. Cenné je především to, že je pořídil v domácím prostředí krajiny Měděných kaňonů a také že se vedle měření časů prostého běhu věnoval i výkonům v tradičních závodech nazývaných rarajípari nebo španělsky La Carerra de Bola (Stingl je uváděl jako rarapipama).

Je totiž zajímavé, že pravděpodobně nejlepší vytrvalostní běžci na světě závody v klasickém běhu vůbec neprovozují. Sportovnímu běhu se věnují při závodu družstev, která nejčastěji zastupují dvě vesnice. Soupeřící družstva před sebou po určené trase kopou malý dřevěný míč a závod často trvá i víc než jeden den. Grix zaznamenal průběh závodu, který se konal 26. září 1932. Start byl nedaleko obce Creel a okruh s kontrolními body v Cueva Pinta a Ocochochico měřil dvacet šest a půl kilometru. Tarahumarové z vesnic Bocoyna a San Ignacio měli za úkol tuto trasu překonat desetkrát, celkem měli tedy uběhnout těžce uvěřitelných dvě stě šedesát pět kilometrů. Vítězné družstvo to dokázalo za dvacet sedm hodin. Grix došel k poznatkům, že v hodinovém závodě dokáží indiáni běžet až rychlostí patnáct kilometrů za hodinu, při dvojnásobné trati se blíží rychlosti třináct kilometrů za hodinu a při závodu, který trvá den a noc, běží přibližně rychlostí deset kilometrů za hodinu.

Grix se však rozhodl, že změří i výkony na kratších tratích, a tak dokonce dvakrát za sebou uspořádal klasický maraton. K účasti opět přesvědčil Tomáse Zafira, ale v obou závodech zvítězil jiný indián – Aurelio Francisco, který uběhl první závod za dvě hodiny a padesát pět minut a druhý závod za dvě hodiny a padesát minut.

Připadalo mi, že za takové výsledky by se nemusel stydět leckterý dnešní výkonnostní běžec. Už tehdy mezi početnou partu našich kamarádů běžců patřil Dan Orálek, a tak jsem mu poslal podrobnou tabulku Franciskových průběžných časů s prosbou o zasvěcenější komentář. Kdo jiný by mohl být povolanější než v současnosti nejlepší český vytrvalec?

Na můj e-mail odepsal obratem: „První pohled na ty mezičasy především říká, že ten člověk to běžel naprosto živelně. Takové strategii se říká dělová koule. Vystřelí naplno a postupně rychle zpomaluje. K porovnání je také dobré vědět, že tehdejší světový rekord na maraton už byl 2:29:01.“

Pokračoval jsem ve vyptávání a zkopíroval mu své poznámky o neobyčejných výkonech Tarahumarů té doby.

Na odpověď jsem opět nemusel dlouho čekat: „Tohle je velmi zajímavé. Z těch výkonů i z popisu je jasné, že byli schopní běhat hlavně tratě, kterým se dnes říká ultramaraton. A to čím delší, tím lepší. Dokáží udržovat stabilní tempo po dlouhé hodiny. Pokud by udrželi takové tempo třeba po dvacet čtyři hodin (a vypadá to, že ano), tak by to i dnes znamenalo jisté umístění v první pětce na mistrovství světa.“

Informací o běhu i indiánech jsem měl plnou hlavu, ale ke knížce Zrozeni k běhu jsem se stále často vracel. Nebylo to pouze pro originálně čtivý způsob, jakým je napsána. V odbočkách k nejrůznějším teoriím i v popisu děje a prostředí jsem i při opakovaném čtení vždycky nacházel něco nového. Zároveň jsem v ní objevoval, a dosud objevuji, i spoustu nesrovnalostí a – s odstupem času se nebojím říct – i zkreslených a nepravdivých informací. Přesto mě vytrvale motivovala k samotnému běhu a současně stupňovala můj zájem o indiánský kmen Tarahumarů. Uvědomil jsem si, proč vlastně, s výjimkou ilustrativní fotografie na přebalu, neobsahuje žádné další. Byl v tom záměr ještě víc povzbudit čtenářovu fantazii.

Styl popisu nadlidských schopností těchto superatletů, dodnes prý žijících izolovaně v úkrytu jeskyní a skal, a hlavně zdůrazňování jejich společenské a fyzické dokonalosti jako vzoru vhodného napodobení však často vyznívaly až lacině idylicky.

Jde o nadsázku, nebo je autor vážně popsal pravdivě? Ovlivnil nebývalý zájem čtenářů život v Měděných kaňonech? Jak se Tarahumarům přežívá v sousedství brutálních drogových gangů? Setkáme se s těmito fenomenálními a neporazitelnými běžci obutými do sandálů vyrobených z gumy starých pneumatik? Jaký bude ve skutečnosti Caballo Blanco?

Podobné otázky jen podporovaly naše rozhodnutí a současně jednoduché řešení, jak na ně najít odpověď: sbalit batohy, vyrazit do Měděných kaňonů a zjistit, jak skutečně žijí tito strážci ztracené minulosti lidstva. Vypátrat, co je pravdy na tomhle popisu lidí s mnoha „nej“ – nejtajemnějších, nejzdravějších, nejšťastnějších a hlavně nejlepších přírodních běžců planety…

Dozrál čas načerpané vědomosti vystavit srovnání s realitou. Touha uvidět na vlastní oči místa známá jen z knih a internetu byla stále silnější a přidal se k ní sen o běhu s legendárními Tarahumary.

Antonio se živil jako fotograf. Seděl na lavičce před Metropolitní katedrálou a zrovna neměl co na práci. Domlouvali jsme se rukama a slovy skládanými do prostých sdělení. Španělských, anglických, dokonce i německých. Přesto jsme si až překvapivě dobře rozuměli.

„Já dřív fotil turisty, teď skoro žádní nejezdí. Je tady válka. Každý den někoho zabijí. I přímo tady na náměstí se střílelo. Zabíjejí soudce, policisty… Nebo bojují drogové kartely mezi sebou. Proto sem turisté přestali jezdit.“

Kroutil jsem jakoby udiveně hlavou. Nato se někam rozběhl, ale za malou chvilku byl zpět a podal mi noviny. Ukazoval na fotografie mrtvol a rozstřílených automobilů, které zabíraly většinu prostoru na titulní straně i uvnitř listu.

„Tady zabili devět muzikantů, tady dva policisty,“ okomentoval svůj důkaz a pak se zeptal: „A proč jsi přijel ty?“

„Chtěl jsem vidět Tarahumary.“

„Tarahumary?“ zablesklo mu v očích. „Můj dědeček i babička byli Tarahumarové,“ řekl a v jeho hlase byla znát hrdost. „Tady ve městě žije hodně Tarahumarů. Jsou i doktoři a soudci. Často i hudebníci, řidiči…“

Sáhl do brašny a vytáhl fotku. „Tohle je můj dědeček. Umřel, když mu bylo sto čtrnáct let.“

Nesouhlasně jsem zakroutil hlavou, že to není možné, a napsal číslo sto čtrnáct do deníku, abych si ověřil, jestli si rozumíme.

Antonio přikývl: „Ano, tak je to správně, sto čtrnáct.“

Poprvé

do Měděných

kaňonů

„Tady běžet nemůžete!“ zakřičel policista, který vypadal jako z amerického filmu. Obrovský chlap na obrovské motorce. Zvolnil a chvíli jel souběžně s námi.

„Proč tady nemůžeme běžet?“

„Je to nebezpečné!“

„Proč nebezpečné?“

„Musíte jinam,“ ukončil diskuzi.

Popojel dopředu, zastavil, sundal si helmu a něco říkal do vysílačky.

Žákajdě jsem před odjezdem slíbil, že tahle cesta bude současně běžecký kemp, ale takhle jsem si to nepředstavoval.

Návštěva města Los Mochis byla vynucenou zastávkou při cestě do vnitrozemí severního Mexika. Vůbec však nebyla dobrou příležitostí pro trénink. Jenže pro Žákajdu je tvrdošíjná cílevědomost víc než typická. Bylo marné ji přesvědčovat, že běhání po neznámém městě a zvláště v tomhle horku je hloupost.

Tenhle policajt nás zastavil, sotva jsme vyběhli mezi pravidelné čtverce širokých ulic, které neposkytovaly žádnou ochranu před spalujícími paprsky slunce ani před zvědavě překvapenými pohledy místních.

„Pojedu před vámi a dovedu vás na bezpečné místo,“ přikázal, když si ověřil, kdo jsme a kde jsme ubytovaní.

„A proč je to tady nebezpečné?“

„Jsou tu banditi, co okrádají cizince.“

Nemělo význam argumentovat, že s sebou nemáme nic víc než tričko, trenky, ponožky a boty. Rozjel se a nám nezbylo než běžet za ním. Zastavil až u malého parčíku nedaleko hotelu, kde jsme se předtím ubytovali.

„Tady po parku si běhat můžete.“

Následující hodinu jsme prokroužili po naprosto nudném čtyřistametrovém betonovém okruhu.

„Pro tohle jsem přece nemusel do Mexika!“

Blbou náladu mi naštěstí vylepšilo pomyšlení, že zítra už konečně pojedeme místy, kde se odehrál příběh knihy Zrozeni k běhu.

Od chvíle, kdy jsme přistáli v zemi kaktusů, sombrer a tequily, jsme toho zatím moc neviděli a nic si neužili. V Mexico City, přelidněné metropoli plné smogu, jsme se zdržovat ani neplánovali. Po nepříliš úspěšném pokusu dospat se blížícího se rána v zákoutí příletové haly probíhalo vše kupodivu celkem hladce.

Stačilo dojít pár stovek kroků od letiště na stanici metra a projet sedm zastávek k autobusovému terminálu. Na české poměry za směšnou cenu. Místní podzemní dráha zde jezdí spolehlivě snad do všech důležitých míst dvacetimilionového velkoměsta. V rozlehlé budově terminálu jsme si z nabídky dopravních společností nijak dlouho nevybírali. Koupili jsme jízdenky na první autobus, který mířil do Los Mochis.

Vše působilo naprosto bezpečně. Při vchodu do nástupního prostoru bylo nutno projít stejnou kontrolou, jak jsme běžně zvyklí na letišti. Čekala nás víc než tisíc kilometrů dlouhá cesta a asi dvacet čtyři hodin v uzavřeném prostoru klimatizovaného autobusu.

Žákajda usnula, jakmile se autobus rozjel.

První desítky kilometrů jízdy nekonečnou městskou aglomerací jsem z okna pozoroval okolí, protože jsem si nechtěl nechat ujít šanci uvidět sopku Popocatépetl.

Neúspěšně. Asi po hodině jsem v pohodlném sedadle taky začal klimbat.

Probouzely nás jen občasné přestávky v jízdě. Pauzy však nebyly nijak zajímavé, protože dálkové spoje zastavují jen na speciálních zastávkách. Potraviny balené, voda drahá a pivo žádné. Vše působilo sterilně. Všichni pili coca-colu, prý se jí v Mexiku vypije nejvíc na světě. Asi to bude i tím, že je zde lacinější než balená voda.

Vojenské či policejní kontroly občas přerušily monotónnost naší jízdy po dálnici. Hledali zřejmě zločince, zbraně nebo drogy. Těžká výzbroj budila respekt a nijak neladila s přístřešky se střechami z palmových listů a plastovými židlemi u jejich provizorních kontrolních míst na kraji silnice.

Měli jsme za sebou dva dny a dvě noci strávené převážně v sedadlech letadla a autobusu, když jsme konečně opustili kamenitou krajinu hor a blížili se úrodnou rovinou kolem pobřeží Pacifiku k Los Mochis. Tohle město je hlavním dopravním uzlem severozápadu Spojených států mexických. Cestovat se odtud dá po silnici, lodí a dokonce i železnicí.

Ubytovali jsme se v příjemném hotelu Roca a konečně ochutnali první tradiční mexické jídlo.

Dnešní pokus o běh, překažený neústupným policistou, se moc nevyvedl. Hned po návratu jsem se pustil do přípravy filmové techniky. Potřeboval jsem odlehčit filmovou brašnu o věci, které jsem v letadle nechtěl převážet v batohu, a hlavně dobít baterky. Nebylo jasné, jak to bude později – třeba někde v divočině – s dostupností elektřiny.

Filmařský parťák Honza Popelka to s filmováním viděl jednoduše.

„Natoč, jak ti indoši v sandálech uhoní jelena, a bude to,“ prohlásil s úsměvem, když jsem ho navštívil těsně před odletem, abych mu povykládal, kam a proč tentokrát jedeme.

Honza je takový skoroúčastník všech našich expedic. Necestuje, přesto mnohá místa našich cest zná velmi důvěrně. Některé drobné detaily i líp než já. Ze záběrů, které na expedici natočím, vznikají totiž filmy v jeho studiu. Nemusel vůbec opustit Blansko, a přesto hodiny, týdny a měsíce virtuálně trávil v pralesích třeba s Pygmeji nebo Papuánci…

Scénář jsme nikdy neměli předem pevně stanovený či připravený. Bylo většinou nemožné naplánovat, co zažijeme a uvidíme. Na téhle cestě tomu nebylo jinak.

První filmování jsem si plánoval na zítřejší den. Čekala nás jízda vlakem místy, která jsou považována za jedno z největších turistických lákadel severního Mexika.

Země Tarahumarů je v knize popsána jako naprostá divočina nedostupná cizincům. Kniha přitom ale vůbec nezmiňuje, že ji napříč protíná železniční trať. A ne jen tak ledajaká. Celých deset hodin trvá cesta vlakem Chepe z Los Mochis do nejlepšího východiska pro poznávání Měděných kaňonů, městečka Creel.

Chtěli jsme si trasu k vlakovému nádraží ještě večer bez batohů projít. Pouhé doptání se na cestu však provázela varování.

„To musíte taxíkem. Ulice k nádraží je nebezpečná a je to daleko. Číhá tam moc zlodějů a banditů, ukradnou vám foťáky. Cesta se zužuje a není kam utéct,“ dozvěděli jsme se na recepci.

Těžko říct, jestli to byly opravdové obavy o naše bezpečí nebo jen záměr dát kšeft taxikáři. Cesta, kterou jsme si večer – nedbajíce jejich doporučení – prošli bezpečně pěšky, byla o polovinu kratší než tvrdili, vedla po dvouproudové silnici s chodníky po obou stranách a žádného pobudu jsme nepotkali.

Ráno jsme vstali velmi brzy a s bágly na zádech vyrazili do ještě stále spícího města.

Tma a ticho přerušované jen občasným štěkotem či vytím psů sice zpočátku trochu úzkosti vyvolaly a vzpomněli jsme si na včerejší varování, ale ani tentokrát žádná komplikace nenastala.

Překvapilo nás, že na nádraží je podezřele klidno. Žádné davy pasažérů. Vyšli jsme s notným předstihem, protože předchozího dne už byla hala zavřená a lístky se prodávaly jen v době odjezdu vlaků. Každý den odjíždějí dva vlaky, první třída Primera Especial, v šest ráno. To je přece už za malou chvíli. Cestujících však bylo opravdu poskrovnu.

Záhada se rozřešila pohledem na nádražní hodiny. Ukazovaly o hodinu méně než naše hodinky. S nelibostí jsme pochopili, že jsme se okradli o hodinu spánku. Někde na cestě z Mexico City jsme přejeli časové pásmo a nikdo nás na to neupozornil.

Ale jen chvíli po našem zjištění se k nádraží začala sjíždět auta a hala se pomalu plnila. První vlak byl určený bohatým a turistům. Je prý klimatizován a s pohodlnými sedadly, restauračním vozem a bezpečnostní službou. Druhá třída odjíždí o hodinu později, bývá prý přeplněná a vagóny se nevyznačují čistotou. Je však o polovinu lacinější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ti, kteří utíkají pěšky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.