Jan Bauer

Český novinář a spisovatel.

Napsal téměř čtyři desítky knih, většinou detektivky nebo literaturu faktu. V poslední době se především věnuje české historii.

Narodil se 11. dubna 1945 v Jihlavě. Získal vzdělání jako zemědělský inženýr, v dalších letech se však věnoval výhradně literární tvorbě, především detektivkám a literatuře faktu. V prosinci 2009 vydal jubilejní stou knihu a stal se tak nejplodnějším jihočeským autorem všech dob. Do literatury vstoupil v roce 1964 na stránkách studentského literárního časopisu Dialog, který sám založil. Knižně však debutoval až o čtrnáct let později populárně naučnou publikací „Uživí naše planeta lidstvo?“. Od té doby vydal více než šest desítek knih a na dalších se autorsky podílel. Jan Bauer se ve svých knihách, které vydával i pod pseudonymy, zaměřuje na témata z naší národní historie. Dlouhodobě žije na samotě u Vodňan.

Podivné konce české šlechty

Známý autor literatury faktu na příkladech devíti zástupců českých šlechtických rodů ukazuje, že život „s modrou krví“ nebyl vůbec bezstarostný, ale přinášel velké dramatické a osudové zvraty, včetně dost krutých konců.

Jan Bauer

Podivné konce
české šlechty

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

©Jan Bauer - c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-65-9

Obsah

NĚCO NA ÚVOD O PROBLÉMECH SE ŠLECHTOU

HROZNATA: PŘÍBĚH ZBOŽNÉHO MUŽE, KTERÝ SE BÁL MOŘE

ZÁVIŠ Z FALKENŠTEJNA: PŘÍBĚH CTIŽÁDOSTIVÉHO KRÁLOVNINA MILENCE

VILÉM ZAJÍC Z VALDEKA: PŘÍBĚH OPATROVNÍKA BUDOUCÍHO OTCE VLASTI

BOHUSLAV ZE ŠVAMBERKA: PŘÍBĚH HUSITOBIJCE, KTERÝ SE STAL HUSITOU

JAN ROHÁČ Z DUBÉ: PŘÍBĚH POSLEDNÍHO STRÁŽCE ŽIŽKOVA ODKAZU

PETR VOK Z ROŽMBERKA: PŘÍBĚH ZMOUDŘELÉHO VLADAŘE RODU PĚTILISTÉ RŮŽE

ELIŠKA KATEŘINA SMIŘICKÁ: PŘÍBĚH NÁRUŽIVÉ SVŮDNICE

KRYŠTOF HARANT Z POLŽIC A BEZDRUŽIC: PŘÍBĚH CESTOVATELE, SKLADATELE A REBELA

ALBRECHT Z VALDŠTEJNA: PŘÍBĚH ZRAZENÉHO VOJEVŮDCE

VÝBĚR Z POUŽITÉ LITERATURY

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

NĚCO NA ÚVOD O PROBLÉMECH SE ŠLECHTOU

Když jsem před časem napsal tři knihy, které měly v názvu Podivné konce, konkrétně Podivné konce českých panovníků, Podivné konce českých panovnic a Podivné konce Habsburků a jejich příbuzných, netušil jsem, že tuto trojici doplním ještě o knihu čtvrtou. Nicméně na naléhání pana nakladatele jsem nakonec usedl k počítači a sepsal knihu o podivných koncích české šlechty, tedy jakýsi doplněk předcházejících titulů.

Musím zavčas dodat, že jsem se tohoto úkolu ujal s jistými rozpaky. Ne že bych neměl čím zajímavým tuto knihu naplnit. Problém spočíval někde jinde. Šlechta není v našich republikánských končinách příliš oblíbená. Většinou ji považujeme za cosi, co patří do středověku, co se nehodí do našich dnů. Kvůli restitučním nárokům se k nám vrací řada šlechtických rodin, které byly odtud před časem vyhnány, respektive přinuceny odejít. Leckterým z nich se sice podařilo získat kdysi zabraný majetek zpátky a dlužno říci, že to veřejnost nevnímá vždy právě s porozuměním. Jako by zásada, že co bylo ukradeno, má být vráceno, alespoň v případě šlechty neplatila. Moderní český národ, který se konstituoval v průběhu 19. století, si až příliš okatě zakládá na svém plebejství, na svých předcích z vesnických chaloupek s pokud možno doškovou střechou, zkrátka na chudých poměrech. Navíc socialistická éra, v níž jsme byli přesvědčováni, že všichni máme přece stejné žaludky, na našem myšlení zanechala citelné stopy. Šlechtu proto automaticky vnímáme jako něco cizorodého, ba cizáckého, a to navzdory tomu, že takoví Lobkovicové, Kolovratové, Šternberkové, Kinští či Černínové patří mezi starobylé české rody.

Kdo je to vlastně šlechtic? Ta nejjednodušší odpověď je, že je to člověk, který na rozdíl od většiny z nás zná své předky. Je to řečeno možná příliš jednoduše, nicméně pravdivě. Výlučnost šlechty, lidí obrazně řečeno s modrou krví, spočívá s jejich svázaností s odkazem dávné minulosti. Počátky šlechty musíme hledat už na počátcích českého státu, kdy se kolem panovníků, přemyslovských knížat, formovaly družiny jejich spolubojovníků a spolupracovníků, nejbližších podřízených, s jejichž pomocí prosazovali svoji vůli a které podle jejich zásluh odměňovali pozemky a hradišti. Takový Vítek z Prčic, zakladatel rodu Vítkovců, z něhož se později vydělily rody Rožmberků, pánů z Hradce či pánů z Landštejna, býval původně truksasem čili stolníkem českého krále Vladislava I. Sloužil i jeho synovi knížeti Bedřichovi. Smíme-li věřit pozdějším pověstem, předci některých českých rodů byli válečníci, kteří se vyznamenali v tažení zmíněného Vladislava I. proti Milánu. Ale leckteré šlechtické rody povstaly značně později. Třeba Šlikové vděčili za svůj vzestup mezi aristokraty vzdělanému a šikovnému chebskému měšťanovi, který se stal písařem a nakonec i kancléřem císaře a krále Zikmunda Lucemburského, známého jako protivníka husitů.

A tak bychom mohli pokračovat a snášet příklady z dávné i méně dávné minulosti, ba i z doby relativně nedávné. Vždyť ještě na jaře 1918 byl císařem Františkem Josefem I. povýšen do šlechtického stavu plukovník c.k. rakousko-uherské armády Karel Jahoda z Lubomíru. Popravdě řečeno, moc si svého šlechtictví neužil. Jedním z prvních zákonů nově vzniklé Československé republiky byl zákon z 10. prosince 1918, kterým se „zrušují šlechtictví, řády a tituly“. A to prosím o dva roky později byly k tomuto zákonu přidány i trestní sankce. Za úmyslné a veřejné použití šlechtického titulu jste mohli zaplatit pokutu od 50 korun do 15 tisíc nebo si jít sednout do vězení najeden až 14 dnů. Chudák pan plukovník Jahoda z Lubomíru!

Tahle kniha se jmenuje Podivné konce české šlechty. Tím jsem samozřejmě nemyslel konec, který je dán zákonem Masarykovy republiky. Spíše mi vytanuly na mysli podobné dramatické a leckdy kruté konce, o nichž jsem psal v předcházejících knihách v souvislosti s panovníky a panovnicemi. Nemohl jsem přejít ani konce, které sice nebyly kruté, nicméně byly osudové pro ten či onen šlechtický rod. Stačí se ohlédnout do minulosti, začíst do starých kronik a letopisů, abychom se přesvědčili, že být šlechticem nebylo vždycky právě pohodlné a leckdy přitom šlo doslova o hlavu.

Všichni asi z dějin dobře známe onu hrůznou popravu 27 českých pánů, která se odehrála 21. června 1621 na pražském Staroměstském náměstí. Hovoříme sice o pánech, ale abychom byli přesní, panského stavu byli z popravených jen tři: Jáchym Ondřej Šlik, Václav Budovec z Budova a Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic. Mezi šlechtu patřilo ještě sedm dalších mužů rytířského stavu, ale ve zbývajících sedmnácti případech se jednalo o měšťany. I císař Ferdinand II. si zřejmě dával pozor, aby se šlechty, třebaže odbojné, příliš nedotkl. Cožpak nějakému tomu měšťánkovi se mohl kat Jan Mydlář klidně podívat na krček, ale skutečné pány, jak vidno, šetřil. To v ještě dřívějších dobách panovníci tak shovívaví nebyli. Ptáte se, co mohlo být strašnějšího, než ona pobělohorská staroměstská exekuce? Nuže posloužím vám hrůzným příkladem z dob, kdy se jednotlivé šlechtické rody teprve formovaly, kdy se spíše jednalo o rodiny významných předáků v panovnických službách.

„Rod nenávistný a pokolení zlé,“ tak tituluje kronikář Kosmas Vršovce, vedle Přemyslovců a Slavníkovců jeden z nejstarších a nejmocnějších českých rodů. Ovšem s tím přípodotkem, že Přemyslovci se sami nikdy Přemyslovci nenazývali a Slavníkovci byli takto pojmenováni dodatečně podle knížete Slavníka. Oproti tomu Vršovci snad opravdu jako velmožský rod existovali pod svým starobylým jménem, zřejmě odvozeným od vrše, proutěného košíku na ryby či ptáky. Podle legend měli mít Vršovci rozhodující podíl na vypálení slavníkovské Libice a likvidaci bratrů a příbuzných sv. Vojtěcha. Za jednoho z Vršovců byla údajně provdána dcera knížete Boleslava III. a vršovský předák Kochan měl na svědomí ztýrání knížete Jaromíra na vrchu Velízi. Tentýž Jaromír nakonec na Vršovce doplatil svým životem. Stačilo, aby je jako slepý stařec označil za „nešlechetných otců ničemné syny“, a předák Kochan se mu pomstil. Najal vraha, který - jak píše Kosmas - „když onen slepec, sedě na záchodě v hodině noční, vyprazdňoval břich, proklál ho ostrým oštěpem zezadu až do útrob břišních“.

Nicméně navzdory všem těmto událostem zůstávali Vršovci předním rodem a zaujímali důležité zemské úřady. Kníže Břetislav II., který se ujal vlády v roce 1092, jmenoval dva vršovské předáky do významných funkcí. Mutinovi svěřil do správy hrad Litoměřice a Božeje jmenoval žateckým županem. O tři roky později byli však pro podezření z tajných piklů vyhnáni ze země. Když pak byl v prosinci 1100 Břetislav II. na lovu zákeřně zavražděn jakýmsi Lorkem, mohli se vrátit do Čech a dostali zpátky své úřady. O sedm roků později podpořili převrat, při němž kníže Svatopluk svrhl svého panujícího bratrance Bořivoje II. Nový panovník jim byl zato velmi vděčný, a když v roce 1108 vyrazil pomoci římsko-německém králi Jindřichovi, svěřil správu země právě Vršovci Mutinovi.

Při obléhání Prešpurku (dnešní Bratislavy) se však Svatoplukovi doneslo, že do Čech zatím vpadl polský kníže Boleslav III. Křivoústý a Mutina se s ním tajně paktuje. Okamžitě zanechal obléhání a pospíchal zpátky do své země, kterou však už Poláci zase opustili. Mutina měl zřejmě zcela čisté svědomí, jinak by nejel knížeti v ústrety až na východní hranice Čech k hradu Litomyšl. Svatopluk se navenek tvářil vlídně a nařídil vršovským předákům, aby se na druhý den, 27. října 1108. shromáždili na hradě Vraclav u Vysokého Mýta. Zde pak dal bez milosti Mutinu, jeho dva syny a další Vršovce Vnislava a Damašu na místě popravit. Poté po celé zemi rozpoutal doslova hon na příslušníky tohoto rodu.

Zvlášť otřesné svědectví o vraždění Vršovců v Praze nám zanechal jako bezprostřední svědek kronikář Kosmas: „...Jedni byli vedeni na tržiště a jako dobytek skoleni, jiní byli na hoře Petříně stati, mnoho jich bylo povražděno v domech nebo na ulicích. Ale co mám říci o smrti synů Mutinových, jejichž smrt byla snad nad každou jinou smrt ukrutnější? Byli to hodní hošíci, v tváři slični, na pohled líbezní, jakých by ani bystrý umělec v bílé slonovině, ani malíř na stěně nedovedl vypodobniti. Neboť jsme je viděli, jak byli žalostně vlečeni na tržiště, a slyšeli, jak častokrát volali: ,Máti má, máti má!ʼ - až je oba krvavý kat, jako prasátka je drže v podpaží, podřezal nožem...“ Při celém masakru bylo povražděno na tři tisíce mužů, žen a dětí. Jen nemnozí z nich se tehdy zachránili útěkem do Polska a do Uher.

Ano, od českých panovníků jste se mohli opravdu lecčehos nadít a nebylo vždy právě snadné s nimi vyjít. Věrnost, proklamovaná slavnými rytířskými sliby, byla leckterými z nich považována za holou samozřejmost, ale běda, pokud jste jim nebyli vždy po vůli. Své o tom věděl Boreš z Riesenburka, který za krále Václava I. zastával významný úřad nejvyššího maršálka. Narodil se v roce 1226 a pocházel z významného českého rodu Hrabišiců. Už v 11. století je jeho dávný předek Kojata uváděn jako správce bílinského kraje. Patřilo mu velké panství v severních Čechách na Teplicku. Sám se psal podle hradu Riesenburka (nyní je spíše znám pod názvem Osek), který sám založil. Když v roce 1247 vypukla vzpoura českých pánů a zvolila novým králem Václavova patnáctiletého syna Přemysla II. Otakara, patřil Boreš k těm několika málo šlechticům, co zůstali dosavadnímu panovníkovi věrní. V listopadu 1248 nečekaně přepadl spolu s dalším králi věrným šlechticem Havlem z Lemberka, manželem svaté Zdislavy, Přemyslovo vojsko u Mostu a na hlavu ho porazil. Od této chvíle se události začaly měnit v neprospěch povstalců a v srpnu se Přemysl vzdal a pokořil se před svým otcem.

V roce 1253 ale Václav I. zemřel a vlády se ujal jeho syn Přemysl Otakar II. Boreš přitom i nadále zůstal na královském dvoře, zastával další významný zemský úřad nejvyššího komorníka. V roce 1260 se vyznamenal ve vítězné bitvě českého vojska nad Uhry u Kressenbrunnu. Při útoku ukořistil povoz samotného uherského krále Bély IV., kde se mimo jiné nacházel i údajný prst sv. Jana Křtitele. Dalimilova kronika o tom píše: „Boreš zajal vozbu královu. Když pak dospěl s ni až k domovu a když vybral z truhel skvostu hrst, našel mezi nimi také prst, jenž patříval Janu Křtiteli. Klášterec v Oseku zříte-li, najdete i onen ostatek.“

V té době však už byl vztah mezi Boršem a Přemyslem Otakarem II. velmi napjatý. Jakmile nově zvolený římskoněmecký král Rudolf Habsburský vyhlásil nad českým králem říšskou klatbu a vytáhl k Vídni, Boreš se spolu s Vítkovci, vedenými Závišem z Falkenštejna, vzbouřil proti českému panovníkovi. Zatímco však Vítkovcům se podařilo uniknout na Rudolfův dvůr, Boreš z Riesenburka byl z Přemyslova příkazu zajat a v roce 1277 popraven. Kdo ví, zda za smrtí jednapadesátiletého Borše nebyla jen stará Otakarova zášť proto, že mu kdysi uštědřil výprask u Mostu. Údajné tvrzení o vzpouře pak král podstrčil svým kronikářům, aby tak svou pomstu zdůvodnil před veřejností i před historií.

Nuže pojďme si nyní vybrat z hlubin minulosti příběhy podivných konců české šlechty. Slibuji, že se budu snažit, aby to byly příběhy dostatečně dramatické a snad i trochu poučné. Vždyť dějiny jsou v tomto směru vskutku nepřeberným zdrojem.

HROZNATA:
PŘÍBĚH ZBOŽNÉHO MUŽE, KTERÝ SE BÁL MOŘE

Muž, o němž si budeme vyprávět, žil v neklidných dobách na přelomu 12. a 13. století, kdy křesťanskou Evropu posedla myšlenka vyrvat Boží hrob z rukou nevěřících a kdekterý rytíř, ba i obyčejný kmán vzal na sebe znamení kříže, opásal se mečem a vyrazil na dalekou cestu. Český šlechtic jménem Hroznata byl jedním z nich, byť na něj budiž hned žalováno, že do Svaté země, tedy Palestiny, nikdy nedorazil. Narodil se někdy kolem roku 1170, možná o něco dříve, v tomto ohledu nepanuje mezi dějepisci jistota. Stejné rozpaky jsou spojeny s místem jeho narození. Mohl by jím být Hroznětín (německy Lichtenstadt) nedaleko Karlových Var, ale občas je zmiňován také Ovenec (dnes Soběnice) na Litoměřicku.

Erb s jeleními parohy

Jeho otcem byl Sezima z Kašova, jehož rod byl spřízněn s panujícími Přemyslovci a svůj původ od něho odvozují i pánové z Bělé a hrabata z Vrtby a Gutštejna, honosící se hroznatovským erbem s trojicí černých jeleních parohů na zlatém poli. Hroznatova matka Dobroslava pocházela také ze starobylého českého rodu, a to Černínů z Chudenic.

Sám Hroznata se narodil jako poslední ze čtyř dětí. Smíme-li věřit legendám, jeho starší bratr se jmenoval Arnošt a sestry Vojslava a Judita. Už Hroznatovo narození bylo spojeno, jak se tehdy věřilo, s malým zázrakem. Po předčasném porodu totiž nejevil Hroznata známky života, ale porodní bábě se podařilo ho přivést k životu. Bylo to snad znamení, že je předurčen ke službě Bohu. Připomeňme si druhého pražského biskupa, svatého Vojtěcha, který prý v dětství těžce onemocněl a zoufalí rodiče ho v kapli položili na oltář Panny Marie a složili slib, že pokud se uzdraví, bude se věnovat službě Bohu. Vojtěch se skutečně uzdravil a čekala ho církevní kariéra. Zda také malého Hroznatu zaslíbili Bohu, není známo. O rodiče totiž záhy přišel. Matka Dobroslava, v době porodu prý už nemladá žena, krátce poté zemřela a otec Sezima padl v roce 1179 v bitvě u Loděnic mezi Přemyslovci Soběslavem II. a Bedřichem.

Zachránila ho Panna Maria?

Po předčasné smrti rodičů se ještě nedospělého chlapce ujala jeho starší sestra Vojslava, provdaná za polského šlechtice Otu, snad purkrabího královského hradu Krakova. Malý Hroznata prý jako dítě podvakrát zázračně vyvázl z nebezpečí smrti. Poprvé se vysmekl Vojslavě z náručí a spadl pod kola projíždějícího vozu, která ho jen těsně minula. Podruhé byl zase stržen prudkým proudem řeky Visly a teprve po drahné době ho ve vodě objevili a zachránili. Sám později vyprávěl, že v okamžicích, kdy tonul, spatřil náhle krásnou paní vznášející se nad vodami - zřejmě Pannu Marii, která nad ním držela ochrannou ruku.

Podobných mariánských zjevení zaznamenávají dějiny celou řadu. Je zvláštní, že nejčastějšími svědky bývají právě děti, které jsou sice někdy obdařeny nadměrnou fantazií, za to však otevřenější a upřímnější. První zjevení Panny Marie, které katolická církev oficiálně uznala, se odehrálo v roce 1846 v La Salettě ve francouzských Alpách, kde se Bohorodička ukázala dvěma malým pasačkám krav Melanii Calvatové a Maxamin Giraudové. O dvanáct let později, 11. února 1858, spatřila čtrnáctiletá Francouzka Bernadetta Sourbirousová v jeskyni na Masebileské skále v Lourdech podle vlastního vyjádření „něco bílého, co vypadalo jako postava ženy nebo dívky“. Teprve později, když se zjevení ještě několikrát opakovalo, bylo uznáno, že se jednalo o Pannu Marii, a uzdravující pramen, který se v této souvislosti v jeskyni objevil, založil slávu Lurd jako místa posvátných zázraků. Však zde církev eviduje 58 případů zázračných uzdravení.

Mariánská zjevení však mají i poměrně nedávné datum. Stačí připomenout Medžugorje v bývalé Jugoslávii, kde se v roce 1981 ukázala Panna Maria hned šesti dětem a od té doby se zjevení s přestávkami pravidelně opakují. Údajná „tajemství“, která prý Bohorodička při svých zjevení sděluje, byla tlumočena Vatikánu a zčásti se týkala předpovězení kruté války, která v 90. letech minulého století postihla Balkán. Třebaže se dnešní církev staví k podobným zjevením většinou skepticky, není důvod nevěřit, že i malý Hroznata byl jejich svědkem. Zda se opravdu jednalo o mariánský zázrak záchrany malého chlapce, nebo jde spíše o dodatečně sepsanou legendu, nechám, milí čtenáři, na vás.

Krátké rodinné štěstí

Hroznatovi se zřejmě dostalo na svou dobu obstojného vzdělání. Zřejmě po smrti svého staršího bratra Arnošta se stal dědicem celého rozsáhlého otcova panství zahrnujícího okolí dnešní Teplé u Mariánských Lázní i rozsáhlou oblast na Litoměřicku. Jeho původ ho pak předurčil k významnému postavení na knížecím dvoře, a to v době, která zdaleka nebyla z politického a mocenského hlediska jednoduchá. Vždyť během čtvrtstoletí došlo ke dvanácti změnám na českém trůnu v závislosti na vzájemném vyřizování si účtů v přemyslovské rodině. Pro jednotlivé velmože to rozhodně nebyla snadná situace, vždyť stačilo vsadit na knížete, který byl vzápětí svržen ze svého stolce, aby se rázem z výsluní propadli do nepřízně.

Hroznata se zřejmě ještě v jinošském věku oženil s nám neznámou dívkou a z manželství se mu narodil syn. Rodinné štěstí však netrvalo dlouho. Chlapec v útlém věku zamřel a krátce nato i jeho matka. Tragédie Hroznatou hluboce otřásla a navždy ho poznamenala. Náhle se ocitl, byť jako vlivný a bohatý velmož, zcela sám. Poznamenán touto tragickou zkušeností se rozhodl, že už se nikdy neožení a, jak bylo v té době zvykem, hodlal nadále zasvětit svůj život Bohu a hledání spásy ve věcech nadpozemských. V souladu s tímto přesvědčením se rozhodl, že se zúčastní v pořadí třetí křížové výpravy do Svaté země a jako všichni křižáci složil slib Kristova bojovníka.

Ve znamení kříže

Křížové výpravy byly čímsi, co křesťanskou Evropu sjednocovalo, a to bez ohledu na skutečnost, že se tak dělo krvavými válečnými taženími. Konečně všichni ti pozdější kritici křižáckých rytířů musejí chtě nechtě přiznat nesporné klady, které výpravy na záchranu Božího hrobu přinesly. Když už nic jiného, alespoň se jejich zásluhou Evropa seznámila s mnohem pestřejší a bohatší orientální kuchyní, osvojila si základní hygienické návyky, tedy naučila se znovu mýt, což po pádu Západořímské říše, budiž žalováno, zapomněla. Začala používat arabské číslice, které se ukázaly jako praktičtější než římské, a také hrát karty a šachy, což byly zřejmě původně perské kratochvíle.

První křížovou výpravu vyhlásil 27. listopadu 1095 papež Urban II., když na shromáždění ve francouzském Clermontu vyzval západní křesťanstvo k tažení na pomoc východním křesťanům proti útisku nevěřících a za osvobození Božího hrobu v Jeruzalémě. Křižácká armáda, v níž nechyběli mnozí významní šlechtici jako Godefroi z Bouillonu, který po matce pocházel z rodu Karla Velikého, jeho bratři Bladuin a Eustach, syn anglického krále Viléma Dobyvatele Robert Normanský, bratr francouzského krále Filipa I. Hugo z Vermandois či hrabě Raimond z Toulouse, vyrazila na cestu v srpnu 1096. Z původních 330 tisíc bojovníků jich však nakonec jen 40 000 dosáhlo Svaté země. Skutečně se jim podařilo dobýt Jeruzalém, přičemž doslova zmasakrovali jeho obránce a obyvatele. Francouzský historik Jules Michelet o závěru vražedného běsnění křižáků výstižně napsal: „Když se jim zdálo, že byl Spasitel již dosti pomstěn, to znamená, když už ve městě nezůstal téměř nikdo z jeho obyvatel, šli v slzách, sténajíce a bijíce se v prsa, poklonit se Božímu hrobu.“

Zatímco první křížová výprava se obešla bez české účasti, druhé, vyhlášené tentokrát nikoliv papežem, ale svatým Bernardem z Clairvaux, se zúčastnil dokonce český kníže a budoucí druhý korunovaný král Vladislav II. Na cestu vyrazil v květnu 1147 spolu s francouzským králem Ludvíkem VI. a římskoněmeckým Konrádem III. a dalšími vladaři. Do Svaté země však vůbec nedojel. Skončil v Konstantinopoli (dnešní Istanbul), kde se setkal s byzantským císařem Manuelem I. a na zpáteční cestě přes Kyjevskou Rus navázal přátelské styky s tamním knížetem Izjaslavem II. Mstislavičem. Málem ho tenhle výlet stál trůn, když do Čech vpadl jeho příbuzný Soběslav II., který žil v cizině. Naštěstí zasáhl Vladislavův mladší bratr Děpolt I., vetřelce zajal a uvěznil na hradě Přimda.

Mořská nemoc na břehu?

Když se do Evropy dostaly zprávy o drtivé porážce křižáckých rytířů sultánem Saladínem v roce 1187 u Hattínu a Jeruzalém byl vyrván z rukou křesťanů, vyzval papež Řehoř VIII. k nové, v pořadí třetí křížové výpravě. Ve vojsku vedeném samotným císařem Fridrichem Barbarossou nechyběli ani tentokrát Češi. Nevedl je však panující kníže Konrád II. Ota, který se z obavy o trůn bál opustit zemi, ale jeho příbuzný Děpolt II. Výprava dopadla špatně. Sedmašedesátiletý císař se 10. června 1190 utopil při koupání v turecké řece Salef a o několik měsíců později zemřel Děpolt při obléhání syrského Akkonu na mor. Mezitím však už vytáhli do války další mocní evropští panovníci v čele se slavným anglickým králem Richardem Lví srdce a francouzským Filipem II. Augustem.

A právě tehdy, v roce 1090 nebo 1091, se se skupinou francouzských nebo snad anglických rytířů vydal do Svaté země i český šlechtic Hroznata. Do Palestiny však nedorazil, ba dokonce se ani nezúčastnil žádného boje. Zděsil ho totiž pouhý pohled na rozbouřené moře a představa, že by se měl po něm plavit na tehdejších křehkých a značně vratkých bárkách. Miroslava Moučková, autorka knihy Za časů přemyslovských knížat, vylíčila celou záležitost s mimořádnou barvitostí: „Příboj se tříštil o pobřežní skaliska. Vlny se vzdouvaly a pohlcovaly jeho odvahu. V přístavu viděl ty ubohé skořápky. Moře jakoby se pochechtávalo jejich vratkosti. Stáhne je do hlubin jako předkrm pro příšery ukryté kdesi pod rozběsněnou hladinou. Přední český rytíř Hroznatá cítil, jak se mu podlamují kolena a ruce svírají v bezmocné touze po záchraně. Vznešený původ, dvorské pocty a ohromný majetek náhle nic neznamenaly při pohledu na nekonečnou vlnící se stvůru. Pán rozlehlých pozemků podlehl mořské nemoci už na břehu...“

Zakladatelem kláštera v Teplé

Strach z moře, snad způsobený děsivým zážitkem z dětství, kdy se topil ve Visle, překonal veškeré Hroznatovo odhodlání. Jako šlechtic si však byl vědom, že svou cestu nemůže jen tak zrušit a vrátit se domů. Složil přece zbožný slib křižáka o tom, že vrátí Boží hrob do rukou křesťanů. Zbavit tohoto slibu ho mohl jen papež, jako hlava katolické církve a zástupce Boha na zemi. Hroznata se tedy vydal do Říma, aby si u Svatého otce vymohl zrušení slibu. Tehdy právě zvolený papež Celestin III. usedl na svatopetrský stolec ve značně pokročilém věku, bylo mu pětaosmdesát let. A snad právě moudrost a rozšafnost stáří ho vedla k tomu, že měl pro Hroznatovu slabost pochopení. Zbavit ho však jeho slibu jen tak bez jakékoliv náhrady nemohl. Uložil mu proto, že musí v Čechách zbudovat klášter k poctě Panny Marie. Hroznata se tedy vrátil domů a nedaleko svého hradu Teplá založil mužský klášter. Podle letopisů Annales Chotiessoviensis prý položil základní kámen v roce 1193, sám vykopal základy a vynášel odtud na zádech koše hlíny. Někdy na přelomu let 1196 a 1197 byl už klášter hotov, alespoň tedy natolik, že mohl být obýván řeholníky a přišlo sem ze Strahovského kláštera 12 bratrů premonstrátů v čele s opatem jménem Jan.

Znovu na křížovou výpravu

Mezitím v březnu 1193 zemřel úhlavní nepřítel křižáků sultán Saladín. Papež Celestin III. to považoval za vhodnou příležitost a o dva roky později vyhlásil novou křížovou výpravu. Na jeho výzvu se do boje chystal i český kníže a zároveň pražský biskup Jindřich Břetislav. Právě s jeho osobou byl Hroznata, vykonávající úřad nejvyššího komořího, tedy jakéhosi ministra financí, úzce svázán přátelskými svazky. Není proto divu, že po boku knížete - biskupa hodlal znovu táhnout na křížovou výpravu. Jenže zatímco panující Jindřich Břetislav byl nakonec okolnostmi přinucen zůstat v Čechách, kam se chystal z míšeňského exilu vpadnout jeho bratranec a budoucí král Přemysl Otakar I., Hroznata se svou družinou znovu vyrazil na cestu. Před tím však ještě pro případ své smrti odkázal všechen svůj majetek a pozemky klášteru v Teplé s tím, že se premonstráti postarají o jeho neprovdanou sestru Juditu. Když však už v Messině na Sicílii nečekaně zemřel vůdce křížové výpravy císař Jindřich VI., část křižáků, mezi nimi i Hroznata, vůbec na moře nevyplula.

Těžko soudit, zda v tom byl opět strach z rozbouřených vln a celé té spousty vod, které na něj jako suchozemce působily děsivě, nebo nová politická situace. Jisté je, že ani druhá cesta do Svaté země se mu nevyvedla a raději se v roce 1097 obrátil do Říma, aby zde opět navštívil papeže. Tak snadné dosažení audience u Svatého otce vzbuzuje lecjaké podezření. Můžeme-li věřit legendám, byl prý Hroznata, co do mocenského postavení, druhým nejvýznamnějším mužem v celých Čechách, hned po knížeti. Ostatně už to, že založil a na vlastní náklady zbudoval klášter, ho stavělo nad jiné šlechtice. Zřejmě proto ho i tentokrát papež Celestin III. milostivě přijal, znovu ho zbavil jeho křižáckého slibu a předal mu tři buly - v první převzal řád i jeho statky pod svou ochranu, ve druhé udělil opatovi kláštera v Teplé právo nosit mitru a prsten, ve třetí slíbil odpustky poutníkům, kteří klášter v Teplé navštíví. Zároveň však Hroznata papeži slíbil, že založí nedaleko Teplé v Chotěšově další, tentokrát ženský klášter. Svůj slib skutečně v roce 1202 splnil.

Potřetí do Říma

Zatím se v Čechách leccos změnilo. Po předčasné smrti Jindřicha Břetislava a krátkém panování Vladislava Jindřicha usedl na trůn Přemysl Otakar I., s nímž Hroznata nebyl právě zadobře. Ba dokonce si byl vědom, že jako stoupence Jindřicha Břetislava ho nový panovník může považovat za zrádce a nepřítele. Z obav z možného trestu se proto preventivně vzdal své funkce na knížecím dvoře a už potřetí se vydal do Říma, aby si u papeže vymohl přijetí do premonstrátského řádu. Možná se jednalo doslova o útěk z Čech, protože právě vstup do kláštera mu mohl zajistit imunitu před případným pronásledováním českým panovníkem. Nový papež Inocenc III. Hroznatovi vyhověl a sám mu oblékl bílý oděv premonstrátů. Poté se šlechtic v klášteře v Teplé stal proboštem a staral se o rozsáhlý klášterní majetek.

Ale to už se Hroznatovy dny pomalu nachylovaly ke svému konci. Při cestě na statek Hroznětín, patřící tepelskému klášteru, ho zajali loupeživí rytíři a odvlekli na hrad Kynšperk u Chebu. Zde měl být tak dlouho mučen hladem a žízní, dokud za něj premonstráti nesloží tučné výkupné. Hroznata sice požadavky lapků odmítl, přesto však mniši začali shromažďovat peníze. Než ale došlo k jejich předání, Hroznata útrapy věznění nepřežil a 14. července 1217 zemřel. A tak bylo nakonec vykoupeno alespoň jeho mrtvé tělo a pohřbeno pod hlavním oltářem klášterního kostela Zvěstování Panny Marie v Teplé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podivné konce české šlechty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.