Edgar Wallace

Narodil se roku 1875 v Londýnské čtvrti Greenwich.

Již v 11 letech (po absolvování čtyř tříd) opustil školu a začal pracovat.Zpočátku se živil dosti podřadnou prací, ale v osmnácti letech vstoupil do britské armády.

Po propuštění z armády roku 1899 začal pracovat jako dopisovatel pro tiskovou agenturu. Svými články o brutalitě britské armády během druhé búrské války však natolik popudil jejího velitele, že mu zakázal pracovat jako válečný zpravodaj.

Roku 1918 skončilo jeho první manželství rozvodem. V roce 1921 se oženil podruhé, tentokrát se svojí o dvacet tři let mladší sekretářkou Violet.

Nejslavnější román Zelený lučištník (The Green Archer), příběh napsaný v duchu gotického románu, napsal roku 1923 a díky němu stal se nejvydávanějším autorem své doby. Jeho produktivita byla ohromující (vydal 175 knih, napsal dvacet čtyři divadelních her a v novinách otiskl nespočetné množství článků), což vedlo k podezření, že vlastnil (obdobně jako Alexandre Dumas starší) tzv. továrnu na romány a pod díla jiných se jen podepisoval. To se však nikdy nepotvrdilo. Nikdy si nedělal ke knihám předem poznámky o průběhu děje a jednotlivých zápletkách. První stránku textu napsal vždy vlastní rukou, dál pak diktoval sekretářce nebo do diktafonu. Denně pracoval mnoho hodin, každou půlhodinu vypil šálek čaje a nepřetržitě kouřil cigarety.

Je považován za tvůrce kriminálního thrilleru. Mnoho z jeho děl bylo zfilmováno (existuje téměř sto šedesát titulů natočených podle jeho námětu, např. Zelený lučištník byl zfilmován třikrát).

Muž, který nikdy neprohrál

Edgar Wallace, klasik detektivní literatury, je autorem mnoha úspěšných románů a povídek. Tato kniha obsahuje 10 povídek s kriminální zápletkou.

Pan Benjamin Thanett se pohodlně natáhl na postel.Nechtěl se svléknout, dokud se nedostanou na hraniční stanici a celníci nepřijdou na prohlídku, ale jemné kolébání vlaku ho uspávalo. Tu se náhle probudil. V jeho kupé někdo byl - zřejmě vešel a zavřel za sebou. Benjamin na okamžik zahlédl vysokou neotesanou postavu v konfekčních šatech, které jí nepadly; pak zhaslo světlo. Co to - začal, ale velká, těžká ruka mu stiskla hrdlo...

Edgar Wallace

Muž, který nikdy neprohrál

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Zuzana Ceplová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-66-6

Obsah

Kód číslo 2

Případ Stretelliové

Muž, který nikdy neprohrál

Štědrý večer u Čínského psa

Pucek ze Slipperu

Královský Brahm

Muž, který se zabil

Zelený mužíček

Bojovný Pérák Reilly

Vánoční pohár

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kód číslo 2

Výzvědná služba by se takhle melodramaticky nikdy nenazvala. Když o sobě vůbec mluví, říkají si neurčitě Oddělení, dokonce ani ne Výzvědné oddělení, všimněte si Oddělení je to nicméně pozoruhodné, a neméně pozoruhodný byl jeden z jejich zaměstnanců, třebaže podřízenějších, jménem Schiller.

Byl to důvtipný mladý Švýcar s vášní pro cizí jazyky. Znal všechny špatné lidi v Londýně - to jest špatné z přísně politického hlediska - a byl pro hlavního tajemníka (výzvědné služby) užitečný, třebaže ho Bland a ostatní pohlaváři… no ne zrovna nesnášeli, ale jaksi… nevím, jak bych to popsal.

Představte si bujného koně, když se setká na cestě s bílým papírem. Ne že by se zrovna splašil, ale pohlíží na tu třepotavou věc se značným podezřením.

Nikdy se nedostal k Velké hře, i když se o to velice snažil. Jenže Velkou hru hráli lidé, kteří šifry ocucávali už v kolébce, jak to vysvětlil Bland.

Schiller se nějakým záhadným způsobem dověděl, že zastřelili Reggieho Battena, když vytahoval mobilizační rozkazy 14. bavorského pluku z trezoru v Mnichově - bylo to v jedenáctém roce a ta smutná událost byla pak popsána jako „letecké neštěstí“.

Mnichovští vojenští činitelé vyvezli Reggieho tělo letadlem a pak ho shodili na zem… a mnichovské noviny pak o chudákovi Reggiem psaly velmi cituplně a oznámily, že pohřeb bude ve dvě a že doufají, že přijdou všichni jeho milující přátelé. Kdo o tom nic nevěděli a opravdu přišli, byli hned zatčeni a prohledáni a pak posláni šupem přes hranice.

Bland, který v Mnichově také byl, na pohřeb nepřišel - dokonce to pivní město opustil ve značném spěchu.

V Londýně byl teprve od včerejška, když ho Schiller požádal o rozhovor.

Bland měl hranatou, čistě oholenou bradu a tvářil se lhostejně. Vyslechl Schillerovu žádost a zasmál se.

„S panem Battenem jste úplně na omylu,“ řekl. „S naším oddělením neměl nic společného, a jeho smrt nastala politováníhodnou náhodou. Takže vám jeho práci svěřit nemohu.“

Schiller to vyslechl a uklonil se. „Byl jsem asi mylně informován, pane,“ řekl zdvořile.

Dal se do toho jinak a pečlivě připravil útok na hlavního tajemníka, jenž se ve své kariéře přiblížil době, kdy člověk přestává být užitečným, ale ještě si to sám neuvědomil.

Sir John Grandor býval kdysi největším mužem výzvědné služby v Evropě, ale teď - o bezdrátové telegrafii stále ještě mluvil jako o „báječném vynálezu“.

Nicméně sir John byl šéf, a to docela bystrý šéf. Význam jeho úřadu představoval Kód číslo 2, který kromě něho lidské oko nespatřilo. Ležel na spodní poličce trezoru v ocelových deskách, sepsaný na mnoha stránkách jeho hustým úhledným písmem.

Kód číslo 2 je velice utajený kód. Užívají ho jenom velcí agenti. Není natištěn, neexistují jeho kopie, ale zaměstnanci se ho učí od samotného šéfa. Lidé, kteří znají Kód číslo dvě, o tom nevyprávějí, protože by to ohrozilo jejich životy - a to i v době míru.

Schiller nikdy nemohl být velkým agentem. Už proto, že byl naturalizovaný cizinec, a velcí agenti jsou jen domácí lidé, trénovaní ke své práci ode dne, kdy přijdou do úřadu. Jsou to vzdělaní lidé, navěky odsouzení rozloučit se s vlastí, a kdo jsou nebo kde žijí, je známo jen třem lidem, z nichž dva oficiálně vůbec neexistují.

Sir John měl Schillera rád a mnoho pro něj udělal. Vyprávěl mu o svých minulých dobrodružstvích a Schiller ho velmi pozorně poslouchal. Během jedné takové besedy po večeři (Schiller vypadal velmi úhledně a sir John mladíka často zval k sobě domů) se Schiller zmínil letmo o Kódu číslo 2. Mluvil o něm, jako by jej znal, a sir John o něm utrousil několik obecných informací. Řekl svému hostovi, že je kód uschován ve zvláštním trezoru, že je vypracován na volných listech, což je otrava, protože on jej musí používat každý den, a tak většinou nechá naposled užívanou stránku navrchu bez ohledu na abecední pořadí a v kódu je pak zmatek.

Mladík nevinně navrhl, že by mohl vždycky večer do kanceláře sira Johna zajít a listy uspořádat, ale stařec se jen vlídně usmál a řekl, že to asi nepůjde.

Jednoho dne povolal Bland do kanceláře Grigsbyho a ten růžolící mladík se dostavil přesně.

„Ten Schiller se mi nelíbí,“ řekl Bland tichým tónem, který je už v tajné službě druhou přirozeností. „Je šikovný a velmi užitečný, ale já mu nevěřím.“

„Posudek má dobrý,“ řekl druhý, hledě z okna. „O velkých věcech toho moc neví. Sir John moc mluví, ale přece jen si dává pozor. Co máte na mysli?“

Bland rázoval po místnosti.

„Vymýšlí nějaký nový bezdrátový vysílač, a starého tím zaujal. Pracuje na tom celý den u sebe a večer to donese k siru Johnovi do kanceláře, kde se to velmi obřadně zamkne do trezoru. Samozřejmě je nesmysl myslet si, že v té krabici - je velká asi jako krabice na sušenky - může být něco s lidskou inteligencí, co vyleze ve vzduchotěsném trezoru ven a prochází se tam, nebo si jde omrknout kód, jenže stejně se mi to nějak nelíbí.“

Grigsby se uchechtl. „O něčem takovém jsem ještě neslyšel,“ přiznal se. „Nepopírám, že Schiller je chytrý, v mé místnosti vymyslel strašně šikovné zařízení, které zabraňuje průvanu, ale taky si nedovedu představit bezdrátové zařízení, jež by dokázalo přečíst a přenést kód zevnitř ocelového sejfu.“

Ale Blanda to nepřesvědčilo.

Poslal pro May Princeovou. Zrovna byla na dovolené v Devonshire, ale přijela hned do města. Bylo to děvče jako nic, vypadala na osmnáct, i když jí bylo ve skutečnosti o deset víc. Krásně se usmívala, měla šedé oči, jež si vás bystře prohlédly, a ústa s trochu svěšenými koutky.

„Mrzí mě, že vám kazím dovolenou,“ omlouval se Bland, „ale potřebuji dohlédnout na Schillera. Příští týden vás z Oddělení vyhodí pro zanedbání povinnosti. Odejdete celá roztrpčená a řeknete Schillerovi, se kterým se budete nadále scházet, že jsem zvíře a že prosázím strašně peněz na koníčky. Připravím vám několik účtů od bookmakerů a ty mu tajně ukážete.“

„Bude vás vydírat?“ zeptala se.

Bland zavrtěl hlavou. „Jestli je takový, jak si myslím, tak nebude. Může s vámi vyměnit důvěru za důvěru. Tak běžte.“

A May přikývla a šla.

Schillerovi trval jeho vynález hrozně dlouho. Byl ale celý nadšený z jeho možností a trochu svým nadšením šéfa nakazil. Pracoval na přístroji ve volném čase a každý večer za pět minut šest donesl svou těžkou krabici do šéfovy kanceláře, slavnostně ji posadil na železnou mřížku, jež tvořila jedinou poličku trezoru, a žárlivým okem střežil jeho zamykání.

A May Princeová neměla co hlásit. Tři dny před osudným prvním srpnem, který přinesl Evropě tolik neštěstí a bídy, přišel Bland, pracující ve dne v noci pro své oddělení, do Schillerovy místnosti, aby se ho zeptal na mínění o jistém Antoniovi Malatestovi, podezřelém ze spolupráce s Ústředními mocnostmi. Bland navštěvoval své podřízené málokdy, ale toho dne mu nefungoval telefon.

Našel dveře zamčené a netrpělivě zaklepal. Za chvíli mu usměvavý Schiller otevřel. Stůl byl pokryt změtí drátů, elektrických baterií, nářadí a šroubků, ale slavná vysílačka nebyla nikde vidět.

„Hledáte mou kouzelnou skříňku, pane?“ zeptal se Schiller. „Je v trezoru - brzo už vám ji předvedu! Už dnes jsem zachytil signál z Admirality - zavřeným oknem.“

Ale Bland ho neposlouchal. Stál a sál nosem vzduch.

Bylo tu cítit něco slabě nasládlého. Kafr a ještě něco. Schiller ho pozoroval zúženýma očima.

„Hm,“ řekl Bland, otočil se na podpatku a odešel.

Na jeho stole ležel telegram, který přišel za jeho krátké nepřítomnosti.

„Schiller je agent, placený Ústředními mocnostmi. Šéf šifrovacího oddělení. Mám důkaz. May.“

Bland vytáhl zásuvku pracovního stolu, vyškubl automatickou pistoli a hnal se ze dveří a po schodech, které bral po dvou.

Schillerovy dveře byly otevřené, ale Schiller byl pryč.

Nešel předsíní ani hlavním vchodem, ale viděl ho vrátný u vedlejšího vchodu, jak vychází a volá taxi.

Bland se vrátil do kanceláře a zavolal na policii, aby pozorovali všechna nádraží a přístavy a aby zatkli Augusta Schillera. Popsal ho krátce, ale přesně.

„Je to smutné,“ řekl sir John celý ustaraný, „ale nemyslím, že mohl odnést něco důležitého. Vzal si ten svůj vynález?“

„Ten mám,“ odvětil Bland chmurně, „a dnes večer, s vaším dovolením, sire Johne, uvidíme, co se stane.“

„Ale snad nemyslíte, že -?“

Bland kývl. „Vůbec jsem si s tím nehrál, ale poslouchal jsem pozorně ten mikrofon a není pochyby, že je v něm hodinový mechanismus. Je velmi tichý, ale slyšel jsem to. Navrhuji, abychom krabici dali tam, kde je obvykle, nechali dvířka sejfu otevřená a čekali.“

Sir John se zamračil. Vypadalo to, že se tu pochybuje o jeho úsudku a že by měl něco namítat, ale byl příliš loajálním pracovníkem výzvědné služby, jíž věnoval pětačtyřicet let života, aby stavěl uraženou ješitnost před svou občanskou povinnost.

V šest hodin postavili krabici do trezoru.

„Je na stejném místě jako vždycky?“ zeptal se Bland.

„Většinou - vlastně vždycky - ji stavím na tuhle železnou mřížku.“

„Přesně nad Kódem číslo dvě, ano, pane.“

Hlavní tajemník se znovu zamračil, tentokrát ale v soustředěném zamyšlení.

„To je pravda,“ řekl pomalu, „pamatuji se, že jednou byla krabice trochu ke straně a Schiller ji posunul doprostřed, což mi od něho připadalo poněkud drzé.“

Oba muži si přitáhli křesla k trezoru a sedli si před něj.

Jejich stráž měla trvat hodně dlouho.

Bylo osm, bylo devět a deset a nic se nedělo.

„Začíná to být hloupé, ne?“ poznamenal sir John netrpělivě, když odtlouklo čtvrt na jedenáct.

„Vypadá to tak,“ odvětil Bland zatvrzele, „ale já chci vidět - proboha - koukejte!“

Sir John popadl dech.

Hned pod krabicí ležel kód číslo dvě v kožených deskách, jejichž okraje byly zpevněny úzkým proužkem ocele.

Teď se obal knihy začal zvedat. Trochu poskočil, zase ulehl, pak se zase zvedl a padl zpátky, jako by se něco uvnitř snažilo osvobodit. Náhle se obal otevřel a zůstal stát rovně, přičemž tvořil s obsahem písmeno L, jehož stojící nožičku tvořily desky. Pak to cvaklo a vnitřek sejfu zazářil jemnou zelenavou září. Horní stránka kódu byla takto osvětlena skoro minutu. Pak záře pohasla a desky padly zpátky.

„Fjú!“ hvízdl Bland.

Vyzvedl opatrně černou krabici z trezoru a odnesl ji ke stolu sira Johna, kde podrobil spodek krabice dlouhé a pečlivé prohlídce. Pak ji postavil zpátky.

„Kód číslo dvě je v rukou nepřítele, pane,“ oznámil.

Než skončil své pátrání, byl bílý den. Akumulátory zásobovaly půlku krabice. Jejich proudem zvedal silný magnet desky kódové složky. Poskytovaly světlo zázračné malým rtuťovým výbojkám, které dávaly skryté kameře právě tolik světla, aby to stačilo k expozici.

„Zařízení s hodinovým strojkem je ovšem jednoduché,“ vysvětloval Bland. „Zapíná přístroj v pravý čas a stejně tak zapíná a vypíná proud. Asi také ovládá uzávěrku u objektivu, výbojek a magnetu. Já si hned myslel, že je v tom nějaký fotoaparát, když jsem v jeho místnosti ucítil film.“

Sir John, celý bledý a ustaraný, kývl. „Dostaňte mě z tohohle, jak jen to půjde, Blande,“ řekl drsně. „Koncem roku odejdu do penze. Jsem starý hlupák.“

Odešel ke dveřím a zastavil se s rukou na klice.

„Schiller má v rukou životy třiceti lidí,“ řekl. „Jejich jména a adresy jsou v tom svazku. Myslím, že ho má asi celý. Byl jsem tak bezstarostný, že jsem měnil pořadí skoro každý den, a skoro devět měsíců si s tím mohl hrát. Teď už s tím mohl být hotov, protože skoro pokaždé měl nahoře další list.“

„Udělám, co budu moci, pane,“ odpověděl Bland.

Schiller se dostal bezpečně pryč, než byla vyhlášena válka. Viděli ho v Holandsku a byl vystopován do Kolína. Kód nebylo možno změnit a od agentů už přicházely zprávy.

Bland udělal odvážný krok. Přes jednoho člověka v Dánsku se dostal se Schillerem do spojení a nabídl mu jednání. Ale Schiller odmítl. Vyslanec telegrafoval zpátky:

„Schiller dostává ohromnou odměnu za dekódování bezdrátových zpráv, posílaných vašimi agenty. Kód zná jen on sám.“

Bland se nedal odradit a znovu vešel ve spojení se zrádcem, nabízeje mu velikou odměnu, když se vrátí do neutrální země a ponechá si své tajemství.

„Setkáme se v Holandsku a já vše zařídím,“ končil jeho vzkaz. Vyvolal tím odpověď, jež byla charakteristická pro důvtipného mistra špióna:

„Setkáme se v Belgii a zařídím to já.“

Což byl bláznivý nápad, protože Belgie byla nyní nepřátelským územím, ale Bland se rozhodl riskovat život a do zavazadla zastrčil dlouhou skleněnou dýku. Téže noci se vydal na pevninu.

Bland proklouzl do Belgie zadem a dostal se pracně do Bruselu. Nebylo by v národním zájmu vysvětlovat způsob, jakým pronikl na pečlivě střežené území, stačí říci, že se setkal se Schillerem, jenž nyní vypadal velmi blahobytně, v estaminetu hotelu U zlatého lva v Hazbruille, což je vesnička na cestě mezi Gentem a Lilie.

„Jste statečný muž, pane Blande,“ zalichotil mu Schiller, „a rád bych vám vyhověl ve vašem přání. Bohužel to ale nemohu udělat.“

„Tak proč jste mě sem pozval?“ zeptal se Bland.

Druhý na něj zvláštně pohlédl. „Vlastním jistý kód,“ řekl tiše. „Mám jej celý kromě jedné části: schází mi tři stránky. Co za ně chcete?“

Menší muž než Bland by byl zakolísal.

„To je slušná nabídka,“ řekl s největším klidem, „ale který kód to chcete koupit?“

„Číslo dvě přece, myslel jsem -“

Bland ho přerušil.

„Číslo dvě?“ řekl, upíjeje černé pivo, neboť v té chvíli představoval belgického vesničana. „To je ovšem nesmysl. Ani vy, ani já neznáme Kód číslo dvě: vy jste přece ukradl Kód číslo tři.“

Schiller se povýšeně usmál. „Až se vrátíte do Londýna, zeptejte se šéfa, jestli ,Agátaʼ neznamená ,Transporty se nakládají u Borkumu.“

„Na tohle slovo jste mohl přijít náhodou,“ připustil Bland.

„Tak se ho zeptejte, jestli ,Optikaʼ neznamená  ,Císař odjel do Drážďan,ʼ“ pokračoval klidně Schiller.

Bland se zamyšleně rozhlédl po místnosti. „Víte toho hodně, příteli.“

Majitelka estaminetu přišla za chvíli a našla Blanda, jak potahuje z páchnoucího cigára s lokty na stole. Před ním stálo nedopité pivo.

Pohlédla s úsměvem na Schillera.

„Je unavený,“ řekl Bland a dopil pivo. „Nechte ho spát. A nepusťte na něj mouchy,“ dodal žertovně.

Schiller ležel na boku na lavici, na níž seděl Bland, tvář otočenou ke zdi a přes hlavu měl hrubý modrý kapesník.

„Nebudeme ho vyrušovat,“ řekla madame a shrábla pět sou, jež jí Bland podal s vděčným úšklebkem.

„Až se vzbudí,“ nařizoval Bland, „řekněte mu, že jsem šel napřed do Gentu.“

Tři hodiny nato německý landsturmer, který přišel na večerní kávu, sňal spáči z tváře kapesník a zakoktal: „Gott!“

Neboť Schiller byl mrtev, a to už tři hodiny. I doktorovi to trvalo pěkně dlouho, než našel v jeho srdci hrot skleněné dýky.

Za týden nato se Bland oblékal na večeři ve svém bytě ve West Endu a právě došel k zapeklitému stadiu vázání motýlka, když mu sluha přišel oznámit, že s ním chce mluvit Grigsby.

„Říkal jsem mu, že se oblékáte, pane,“ vysvětloval Taylor, „ale pan Grigsby je celý pryč z toho, jak úspěšně sázel na koně na steeplechase v Gatwicku, a nechce se dát odbýt.“

Taylor měl výsadní postavení a mohl kritizovat i Blandovy přátele. Byl to z Blandova hlediska ideální sluha, protože byl prostý a povídavý. Povídavost byla pro člověka Blandova zaměstnání ctností, protože zajišťovala, že bude vždycky ve střehu, nenechá se nikdy ukolébat iluzí bezpečnosti, nedovolí si přepych indiskrétnosti. Navíc člověk věděl, co si povídavý sluha myslí, a tajní agenti mu donesou, co říká.

„Pošlete ho sem,“ nařídil Bland po chvíli.

Grigsby vstoupil hlučně do šatny, třebaže Blanda přivítal trochu chladně.

„Máte u mě vroubek,“ oznámil. „Co u čerta jste to o mně povídal lady Greenholmové? Znáte mé city k Alici -“

„Počkejte okamžik, prosím,“ zarazil ho Bland ostře. Otočil se ke sluhovi: „Taylore, můžete zajít na poštu s dopisem, který najdete na stolku v hale.“

Grigsby počkal, až uslyšel, že se dveře v předsíni zavřely, a pak šel a zastrčil u hlavních dveří závoru. Vrátil se k Blandovi, který stál zády ke krbu s rukama v kapsách.

„Jste si jist, že měl Číslo dvě?“ zeptal se.

Bland pokývl.

Grigsby si v zamyšlení kousal ret. „Teď nemá smysl přemýšlet, jak se k němu dostal. Otázka je, kdo se k němu dostane jako další?“

Bland otevřel pouzdro na cigára, ukousl jednomu špičku a zapálil je, než konečně odpověděl.

„Jaké zprávy máte z naší strany?“ zeptal se. „Byl jsem přes hranici dřív, než objevili jeho smrt - samozřejmě jsem neslyšel nic, než co mi řekl náš člověk v Amsterdamu.“

„Kód je v Londýně,“ řekl Grigsby stručně. „Jen co byl mrtev, poslaly bruselské úřady kabelogram do Valparaísa. Byl adresován muži jménem Von Hooch - což je zřejmě někdo třetí. Tady je -“

Vytáhl zápisník a položil na stůl proužek papíru. Zpráva byla krátká a napsaná ve španělštině:

„Schillerův byt v Londýně.“

„To je divné,“ řekl Bland. „Schiller by byl nesepsal kód otevřeně - na to byl moc chytrý. Přesto však zřejmě úřady uklidnil, že s jeho smrtí tajemství nezmizí. Asi to bylo zařízeno tak, že pro případ smrti řekne určené osobě - asi tomu muži v Jižní Americe - jak je kód schovaný. Přesné umístění nechal až na poslední chvíli - asi zapečetěné ve svých soukromých papírech.“

„To zní docela rozumně,“ připustil Grigsby. „Nic víc vám neřekl-?“

Bland zavrtěl hlavou. „Musel jsem ho ovšem zabít“ řekl s politováním. „Bylo to dost hnusné, ale měl v ruce životy třiceti dobrých lidí. Asi věděl, kam byli odveleni.“

„A ten, kdo přijde po něm, to bude vědět taky,“ řekl druhý pochmurně. „Dnes večer prohledáme jeho byt opravdu vědecky.“

Ale v bytě v Soho nenašli nic.

Skoro čtrnáct dní tři nejchytřejší lidé výzvědné služby (v to počítaje Lecomta z francouzského oddělení) hledali a zkoumali, rozřezávali nábytek, rozebírali podlahy a skříně - s nulovým výsledkem.

„Přísahal bych, že to tady je,“ řekl Bland zoufale. „Něco jsme přehlédli. Kde je May Princeová?“

„U hlavního cenzora. Má tam kancelář,“ vysvětloval Grigsby.

„Řekněte jí, ať sem přijde.“

May triumfálně vstoupila. „Já věděla, že pro mě pošlete,“ řekla. „Mohla jsem vám ušetřit spoustu starostí!“

Bland se velice omlouval. „Hrozně jsem vás zanedbával, May. Víte, že jsem vás neviděl od té doby, co jste mi poslala ten telegram o Schillerovi?“

Kývla souhlasně. „Já vím - Schiller je mrtvý, že?“

„Jak to víte?“

Pokrčila rameny. „Člověk se v cenzorově kanceláři leccos doví - nevinné dopisy z Holandska, jež mají zprávy mezi řádky napsané kyselinou mravenčí a mlékem, které vystoupí na povrch, když víte, jak na to. Pan Schiller byl pozoruhodný člověk - a jeho otec byl jeden z největších švýcarských vědců, třebaže byl slepý. Co teď ode mě chcete?“

Bland jí to krátce vysvětlil. Dívka věděla o Kódu číslo dvě a o jeho tajemství a pochopila důležitost situace.

„Mimochodem, jak jste přišla na to, že je to nepřátelský agent?“ zeptal se.

„Já jsem odhalila jeho kód,“ odpověděla tajemně.

S doprovodem dvou mužů odešla do bytu v Soho. Podlahy byly zpátky na místě a byt byl znovu obyvatelný. Prošla jej celý a pak se vrátila do velké jídelny. „Kód je v tomhle pokoji,“ řekla rozhodně.

Byl to příjemný pokoj, tmavohnědě tapetovaný, s jednoduchým širokým obložením v čokoládovém tónu, aby se hodilo k tapetám. Ze stropu viselo elektrické osvětlení, na něž se May zadívala.

„To jsme také sundali,“ řekl Bland, „a ostění zrovna tak, ale nic jsme nenašli.“

„Nechali byste mě tady chvilku samotnou?“ zeptala se dívka.

Oba muži se vzdálili, ale sotva vyšli z pokoje, už byla za nimi, s očima zářícíma radostí z objevu. „Už to mám!“ smála se. „Vždyť jsem to věděla!“

„Kde to bylo?“ zeptal se užasle Bland.

„Počkejte,“ řekla dychtivě. „Kdy čekáte toho návštěvníka z Jižní Ameriky?“

„Zítra - pokoj bude ovšem střežen a nebude mít žádnou příležitost k hledání.“

Oči jí pořád hrály, když pokývla. „Uvidíme zítra. Představuji si, že přijde takový upřímný člověk z Valparaísa, a až přijde, chci, abyste pro mě poslali.“

„Co proboha -“

„Počkejte, počkejte, prosím! Co jen řekne?“ Zavřela oči a zamračila se. „Mohu vám říct, jak se jmenuje: Raymond Viztelli -“

„To jste věděla celou dobu?“ zeptal se překvapeně Grigsby, ale zavrtěla hlavou.

„Věděla jsem to, když jsem vešla do toho pokoje, ale teď už hádám. Myslím, že vám nabídne, že vám pomůže najít ten kód, a řekne vám, že je ve zdi tajný panel a že to bude trvat mnoho dní, než ho najde. A myslím, že vás požádá, abyste při tom byli.“

„To ani nemusí žádat,“ řekl Bland nepříjemně. „Víte, May, jste hrozně tajemná, ale jaksi mám dojem, že máte pravdu.“

Než odešla, měla ještě pár otázek pro domovníka. „Pan Schiller si dělal všechny dekorace sám - například v jídelně, že?“

„Ano, slečno,“ řekl domovník. „Lepidlo a štětka, to bylo jeho.“

„A nájem zaplatil napřed?“

„Správně, slečno.“

„A řekl, že se byt má nechat, tak jak je, než se vrátí?“

„To jsou přesně jeho slova!“ řekl domovník.

„Já si to myslela,“ prohlásila May.

V deset hodin příštího rána dostal Bland vizitku. Bylo na ní:

Seňor X. Bertramo Silva

a v rohu bylo napsáno: Z Valparaísa.

Bland zmáčkl zvonek a ve chvíli vešli Grigsby a dívka.

„Už je tady,“ řekl Bland stručně a podal jí vizitku.

Návštěvník byl pozván dál. Byl to úhledný mužík s ostrou bradkou a mluvil výbornou angličtinou. Navíc po krátkém úvodu šel hned k věci.

„Budu k vám zcela upřímný, pane Blande,“ začal, a Bland, pohlédnuv na dívku, viděl smích v jejích očích.

„Po nějakou dobu jsem byl agentem pro Ústřední mocnosti - to vám říkám, abyste jasně chápal mé postavení. Když jsem se šťastně dostal do Jižní Ameriky, myslel jsem, že už mých služeb nebude zapotřebí. Před několika týdny jsem však dostal ten kabelogram, který zachytily britské úřady.“

„Věděl jsem ovšem,“ pokračoval mužík, „že za jistých okolností bych musel přijet do Anglie a hledat tam jisté dokumenty, a že bych se dověděl místo, kde se nalézají, telegramem. Telegram přišel - a tady jsem!“

Rozhodil dramaticky rukama.

„Přišel jsem po příjezdu přímo k vám. Řeknu vám, proč jsem to udělal. Rozhodl jsem se, tu noc, než jsme přijeli do Plymouthu, že celá věc nestojí za to. Pomohu vám s hledáním dokumentů a pak se, jestli dovolíte, vrátím do Jižní Ameriky.“

Pro Blanda to bylo ohromující. Muž řekl skoro přesně to, co May předpovídala. Pohlédl na ni znovu a dívka kývla.

„Chápete, že vaše hledání -“

„Se bude konat před očima policie?“ přerušil ho muž z Valparaísa. „Já budu dokonce raději.“

„Chcete s tím asi začít hned?“ zeptal se Bland.

„Čím dříve, tím lépe,“ odpověděl druhý srdečně.

„Okamžik.“ To promluvila dívka.

„Máte dobrou paměť, seňore?“ zeptala se.

Na zlomek sekundy vymizel muži z očí úsměv.

„Mám výbornou paměť, madame,“ řekl stručně.

Vzali si všichni drožku a v Schillerově bytě je přijal policejní důstojník.

„Máte nějakou teorii?“ zeptat se Bland, když stáli v hale.

„Ano,“ odpověděl druhý rychle. „Myslím si, že dokumenty jsou skryté v prohlubni ve zdi za tajným panelem. Než panel najdeme, může to trvat týden. Tohle je velmi starý dům a pan Schiller si ho možná vybral pro nějakou stavební výhodu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž, který nikdy neprohrál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.