Překladatel děkuje fanouškům ze sdružení Doctor Who FanClub ČR za neocenitelnou podporu při překladu knihy.

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, Doctor WHO and Tardis (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

K-9 was originally created by Bob Baker and Dave Martin.

Copyright © Tommy Donbavand, 2013

Translation © Tomáš Oakland, 2014

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-675-3

ISBN mobi 978-80-7462-686-9

.

Pro Arranu a Sama,

kteří sledují Doktorova dobrodružství se mnou

23. listopadu 1963

Konstábl Reg Cranfield odbočil za roh do Totter’s lane a světlem baterky protínal mlhu. Dnes večer byla obzvlášť hustá – taková ta mlha, o které by jeho tatík, kdyby ještě žil, řekl, že to je „hrachovka“.

A navíc byla dnes zima. Reg se zachumlal do pláště, jak jen to šlo – snad si kluci ze stanice tentokrát vzpomenou a ohřejí mu v konvici teplou vodu. Po noci, jako byla tahle, by mu studený čaj radost neudělal. Ale aspoň byl klid. Všichni byli doma a dívali se na zprávy z Ameriky. Pěkná polízanice, tohleto.

Tuhle pochůzku obyčejně nemíval. Na poslední chvíli si vyměnil směnu s kamarádem, konstáblem Rawlinsem, který prý dostal chřipku. Reg mu to ale nezbaštil. Fred byl vždycky zdravý jak rybička. Za celou tu dobu, co se znali, nedostal nikdy ani rýmu. Seržant Kloff tvrdil, že to má co do činění s tím, co se odehrálo včera v noci: Fred se vrátil na stanici bílý jako stěna a žvanil cosi o „lidech v mlze, kteří tam ale doopravdy nebyli“. S největší pravděpodobností si zřejmě U Růže a koruny dopřál trochu moc zahřejváku. Posledních několik měsíců si šichtu prohodili už několikrát, aby mohl jít Reg navštívit tátu.

Reg se přistihl, že zase myslí na svého otce. Už jsou to dva týdny. Dva týdny, co tiše skonal, sotva půl hodiny po Regově odchodu z domova důchodců, kde ho navštěvoval každý večer. Skoro jako by tatík svou smrt oddaloval, dokud nebyl Reg bezpečně v jedenadevadesátce směrem domů, a až pak vyrazil k bráně nebeské.

Teda ne že by tatík v nějaký posmrtný život kdy věřil. Do kostela chodil pouze na Štědrý večer, a to jen kvůli tomu, že to slíbil Regově matce, než umřela. „Kdyby posmrtný život existoval, věděl bych o tom,“ vtipkoval. „Když ještě tvoje matka žila, nikdy mě nepřestala peskovat, a kdyby mohla, určitě by v tom pokračovala i ze záhrobí.“

Teď šel ovšem tatík dělat mámě společnost, ať už to bylo kamkoliv.

Reg se o jeho smrti nedozvěděl dřív než následující ráno, kdy zatelefonoval ze stanice domů a zeptal se, jakou měl tatík noc. U sebe v bytě telefon neměl, tak se s ním neměli jak spojit. No a teď už nemělo zavedení telefonní linky vůbec smysl.

Kužel světla z jeho baterky přeletěl dřevěná vrata Foremanova smetiště a Reg se zastavil, aby zkontroloval, zda jsou bezpečně uzamčena. Slyšel už něco o výrostcích, kteří se kolem brány dnem i nocí poflakovali. Zatím sice nebyla nahlášena žádná vloupání a nic ani nezmizelo, to ale neznamená, že se smetiště může proměnit v kvartýr pro ty, kteří mají být doma a trávit čas s rodinou. Ne, dokud tu hlídá on.

„Reggie…“

Reg se otočil a zamával baterkou sem a tam jako šermíř fleretem. „Kdo tam?“

„Reggie!“

Reg se otřásl. Tohle nebylo vtipný. Jediný, kdo mu kdy takhle říkal, byl jeho tatík. Ať už to byl kdokoliv, ať si radši připraví sakra dobrou výmluvu.

„Říkám, kdo je tam?“

Pak světlo baterky dopadlo na obličej. Obličej, který pomalu vyrůstal z husté mlhy. Obličej, který vypadal, jako by se vznášel ve vzduchu nezávisle na těle.

„Jsem policejní konstábl Cranfield,“ oznámil. „Identifikujte se!“

„Reggie – to jsem já!“

Regovi se málem podlomila kolena. Musel se volnou rukou opřít o vrata smetiště, aby to zvládl. „Táto?“

Teď už byl obličej zřetelnější, a jak si vánek pohrával s chomáčky mlhy, získával i pevnější rysy. Už nebylo pochyb o tom, že to byl Regův tatík.

„Táto!“ zaskřehotal Reg – najednou mu vyschlo v ústech. „Tati, já… já to…“

„Nechals mě, Reggie.“

„Cože?“

„Tu noc jsi mě nechal. Nechals mě umřít o samotě.“

Regova kolena vypověděla službu, sesunul se na bránu, až visací zámek zařinčel. „Ne…, ty to nechápeš!“

„Byl jsem sám, Reggie. Sám a v bolestech. Nemohl jsem ani zavolat o pomoc.“

„A-ale, táto…,“ blekotal Reg a snažil se ubránit slzám. „Musel jsem stihnout poslední autobus. Vždyť víš, že vždycky jezdím tím posledním, když tě přijdu…, když jsem tě chodil navštěvovat. Vždyť to víš.“

Obličej se stále přibližoval, vyrůstal z mlhy a s každou další vteřinou byl skutečnější a skutečnější.

„Nevíš, jaký to je, Reggie,“ řekl a rysy se mu stáhly do vzteklého úšklebku. „Být opuštěnej vlastní rodinou. Zanechanej napospas těma, o který ses celej život staral!“

„Ale tak to nebylo!“ zavzlykal Reg a slzy mu začaly stékat po tvářích. „Kdybych to věděl, tak bych zůstal. Slibuju!“

„Zůstal, abys mě viděl umřít?“

„Ano. Ne, ne! Chtěl jsem říct, že bych zůstal, abych ti mohl zavolat pomoc!“

„Ale nezůstals, Reggie. Po všem, co jsem pro tebe udělal!“

„Táto, prosím…,“ Regův hlas se proměnil v šepot.

Obličej se najednou mihl směrem k němu, ústa rozevřená a zuby vyceněné. Reg upustil baterku na zem a zakryl si rukama oči: „Ne! NE!“

A to byla ta chvíle, kdy začal obličej zesnulého otce konstábla Rega Cranfielda vřeštět.

Kapitola první

Jak modrá budka pomalu, kousek po kousku, stoupala nad nedozírnou propast vířící se vody, motory TARDIS naříkaly jako utahaný důchodce. Ohromné vlny narážely jedna na druhou, jak bouře nabývala na síle, a chrlily do vzduchu světle zelené bublinky, které cákaly otevřenými dveřmi do ovládací místnosti a přinesly s sebou i matnou vůni avokáda.

V samém srdci vší té vody a pěny trůnil řetěz. Velký, těžký, silný řetěz. Jeden konec byl ovinutý kolem řídicího panelu a odtamtud vedl skrz otevřené dveře až dolů do příboje. Řetěz napjatý jak lano provazochodce. TARDIS si to pomalu šinula vzhůru, až kovové články skřípaly na protest, dokud nepřevzala plnou váhu toho, co měla připevněné na druhém konci řetězu.

„Tak co?“ volal Doktor. Byl promočený a pokrytý mydlinami od hlavy k patě a nohy měl zapřené o konzoli. Klouby mu zbělaly, jak k sobě přitáhl modrou páku a pobídl loď ještě výš.

S rukou stále pevně svírající telefon u jedněch z TARDISiných dveří se Clara obezřetně vyklonila nad vodu a pohlédla dolů na řetěz, jak mizí v pěnivé smaragdové bouři pod nimi. „Zatím furt nic!“ zaječela na něj zpátky. Opatrně se jednou rukou pustila dveří a otřela si oči, protože jí do nich kapala z vlasů voda.

TARDIS byla v tuto chvíli nakloněná asi o 45 stupňů. Stačilo jednou podklouznout a Doktor dobře věděl, že by vyletěl dveřmi a zřítil se do vody, odkud vedl řetěz, dřív než by mohl říct „Alfava Metraxis“. Jednou rukou otočil kolečkem na vedlejším panelu a druhou cvrnkl do několika tlačítek, čímž převedl už tak vřeštící motor na ještě vyšší výkon. „Tak pojď, kočko!“ pobídl TARDIS. „Já vím, že to zvládneš!“

„Dík za poklonu,“ řekla Clara. „Netušila jsem, že se tak zajímáš.“

Rudolící Doktor pustil řízení na dobu dostatečně dlouhou, aby mohl něžně poplácat konzoli. „Odpusť, kočko,“ zašeptal, „měl jsem na mysli tebe ne ji. Fakt.“

Řetěz znovu zavrzal pod vahou svého břemene. Doktor po něm nedůvěřivě loupl očima a hlavou mu probleskla myšlenka, zda je na tuhle práci dost silný. Měl tu ještě jeden – slitinu z trpasličí hvězdy na ty opravdu velké prácičky –, ale vynést ho ze skladu by vyžadovalo přítomnost přinejmenším deseti Doktorů a v tuhle chvíli na to nebyl čas.

„Už!“ zvolala Clara. „Vidím loď! Už je skoro na hladině.“

„Bezva!“ zahulákal Doktor. „Tak ještě jednou… naposledy… zatáhneme!“ Zaskřípal zuby a zabouchnul další páku, aby dal motorům ještě více šťávy. „Tak a teď nám v mrazáku všechno roztaje…“

S hlasitým zařinčením sklouzl další kovový článek řetězu přes práh. Dřevo se naštíplo a Clara se musela držet jako o život. Pohodila hlavou, aby jí dlouhé tmavé vlasy nepadaly do očí, a pokropila dveře TARDIS směsí bláta a bublinek. Ten vzor trochu připomínal obrys obličeje. Chvíli na něj hleděla. Vypadal skoro jako…

TARDIS sebou škubla, Clara dopadla na dveře a ramenem ten vzor rozmazala. Znovu se podívala dolů. Pod nohama se jí vzdouvalo a vřelo moře navoněných vln. Bylo bizarní myslet na to, že ani ne před půlhodinou klečela tam dole na pevné, suché zemi.

Náhle reproduktory v řídicím panelu zapraskaly a ozval se hlas. „Doktore! Jste tam? Tady Penny…“

Doktor chtěl nejdřív zapnout mikrofon, ale pak si uvědomil, že potřebuje obě ruce k ovládání TARDIS. S povzdechem se předklonil a přepnul páčku do pozice „zapnuto“ bradou.

„Nazdáááááár, Penny! Tady Doktor, slyším tě jasně a zřetelně. Jak se máte?“

„Naštěstí jsme všichni tady a v pořádku,“ zněla odpověď, „dostali jsme se na palubu Cartera těsně předtím, než přišla povodeň. Museli jsme tam ale nechat hodně věcí z naší výbavy.“

„Výbava je nahraditelná,“ řekl Doktor. „Lidi ne. No, vlastně je jedna planeta, kde jo, ale tam už nesmím. Dlouhá historie. Chtěl jsem reklamovat jeden prodejní vzorek australský letušky bez jejího svolení.“

Pak se TARDIS s náhlým trhnutím narovnala a řetěz povolil.

„Zvládli jsme to!“ zajásala Clara. „Jsou venku!“

Doktor vrátil páčky do původní polohy a pak rychle běžel za svou společnicí. Sledovali, jak se z vody vynořuje osvobozený průzkumný křižník SS Howard Carter a vznáší se jim přede dveřmi. Byla to malá loď krátkého doletu, určená spíš pro přeskakování z planety na planetu než na mezihvězdné lety. Její tříčlenná posádka mávala vděčně na pozdrav zpoza tónovaných skel kokpitu.

Z řídicího panelu se ozval hlas profesorky Penelopy Holroydové. „Zachránil jste nám život, Doktore! Jak vám to budeme moci splatit?“

„Není třeba,“ odpověděl Doktor. „Tohle my děláme pořád.“

„Pro nás to byl normální pracovní den,“ zasmála se Clara.

„No, tak tady aspoň máte skupinu velmi vděčných archeologů.“

„Co loď?“ zeptal se Doktor.

Profesorka Helroydová si odpověď ověřila u kopilota. „Voda dočasně vyřadila jeden z našich motorů, ale jsme schopni znovu ho nastartovat.“

Doktor se usmál. „To je dobře.“

„Přeju bezpečnou cestu!“ zavolala Clara.

„Díky vám bezpečná bude,“ řekla Penny. „Uvolňujeme váš hák…“

Ozval se tupý, dunivý zvuk a klepeta na přídi Howarda Cartera uvolnila těžký řetěz. Doktor vytasil svůj sonický šroubovák a vypálil jednu ránu přes rameno. Knoflík na konzoli se protočil a řetěz se začal navíjet zpátky.

SS Howard Carter, nyní už bez záchranného lana, se líně obrátil, zažehl svůj jediný zbývající booster a zmizel v oblacích jemné mlhy vyplivnuté rozbouřeným mořem. Doktor a Clara zůstali stát ve dveřích a mávali, dokud jim loď nezmizela z dohledu, pak dveře zabouchli a vrhli jeden na druhého zlostný pohled.

„Všechno,“ vyštěkl Doktor, „to byla tvoje vina!“ Strhl ze sebe promočený kabát, hodil si ho přes rameno a odčvachtal zpět ke konzoli.

Clara ho v těsném závěsu následovala. „Jak to myslíš, moje vina?“

Doktor vztekle nabušil do klávesnice řídicího panelu další souřadnice. „Fakt jsem si to tam dole užíval. Ale ne – muselas to prostě všechno zkazit!“

„Já to zkazila?“

„Jo,“ odsekl Doktor, aniž vzhlédl. „Tys to zkazila – a promáčela jsi mi motýlka!“

„Aspoň seš čistej,“ namítla Clara. „Před půl hodinou byls špinavej od hlavy k patě. Oba jsme byli jak čuňata.“

„Tomu se říká archeologie,“ řekl Doktor a otočil se čelem k ní. „Tam se musíš zašpinit. Bez toho to není žádná sranda.“

„No, mně to jako sranda nepřišlo.“

„Všaks nám to taky dala dost jasně najevo, ne?“ Doktor zvedl ruce a začal hýbat prsty, jako kdyby měl na rukou nasazené maňásky.

„Ach, Doktore! Já se nudím a džíny mám celé umolousané!“ promluvila jedna ruka Clařiným hlasem. „Béé búúú!“

„No, tak proč se tedy nevrátíš do TARDIS a nepočkáš, až skončíme?“ řekla „Doktorova“ ruka.

„Nevrátím,“ odpověděla „Clařina“ ruka, „protože ty pak ztratíš jako vždycky pojem o čase a budeš si užívat spoustu legrace beze mě.“

Clara se nasupeně dívala na Doktorovy ruce. „A jedna z těch dvou mám být jako já?“

Doktor zdvihl levačku. „Tahle.“

„Takže ta druhá seš ty?“

„Jo.“

„Má moc malou bradu,“ řekla Clara, seběhla ze schůdků do zadní části místnosti a začala ze sebe svlékat promočené oblečení.

Doktor pohlédl z jedné ruky na druhou, pak je svěsil podél těla. „Stejně, nemuselas všechno zkazit,“ zamumlal a rychle se otočil zády, když si uvědomil, že se Clara převléká. „Nemůžeš to provozovat v šatně?“

„Ne, to nemůžu,“ odpověděla Clara. „Byl to tvůj nápad, mít tu náhradní oblečení pro stav nouze, pamatuješ? A krom toho, když se teď vrátím do šatny, tak bych ti po cestě mohla zkazit ještě něco dalšího.“

„Nebuď sarkastická,“ řekl Doktor trucovitě. Zatáhl za letovou páku a centrální sloup začal stoupat a zase klesat, tentokrát bez toho pracného sípání jako předtím. „Abys věděla, sarkasmus je nejnižší formou humoru – i když při pomyšlení na toho otřesnýho sontaranskýho komika si říkám, že to vlastně jde i hůř.“

„Pořád ale nechápu, co jsem udělala špatně,“ řekla Clara. „Vždyť jsem jenom zmáčkla pár knoflíků.“

„No právě!“

„Nemohla jsem přece vědět, že kvůli těm vykopávkám vypustili celý moře.“

Doktor si odhrnul mokré vlasy z očí a přičichl si k prstům na rukou. „Hrome,“ usmál se. „Voním lehce ovocně!“ Pak ale znovu nasadil svůj přísný výraz. „Proč si myslíš, že se tenhle kus Venofaxu, kde jsme kopali, nazývá Poloostrov oceánu?“

„Já nevím,“ pokrčila Clara rameny. „Myslela jsem, že ho pojmenovali po tom, kdo ho objevil. Nějakej Dave Oceán?“

„Dave Oceán?“ zeptal se Doktor a zdvihl obočí.

„Jak jsem to asi měla vědět? Neřekls mi, že sedím hned vedle ovládání stavidla!“

„Nenapadlo mě, že bych musel,“ řekl Doktor a přelétal prsty sem a tam mezi konzolemi a číselníky řídicího panelu. „Jak jsem měl vědět, že začneš mačkat knoflíky jako splašená?“

„Hledala jsem zásobník na vodu.“

„No, tak jeden takovej se ti teda rozhodně nalézt povedlo.“

„Tak dobrá,“ povzdechla si Clara. „Tak jsem prostě zmáčkla pár špatných knoflíků – ale jak se tam najednou dostaly všechny ty bublinky a vůně avokáda?“

„O to právě jde!“ zvolal Doktor a znovu se přesunul, aby mohl seřídit jeden z číselníků. „To nikdo neví! Venofaxané už vyhynuli. Právě proto věnovala profesorka Holroydová několik měsíců a spoustu peněz na vypouštění moře, aby mohly na dně začít vykopávky a zjistilo se, co se tu vlastně stalo. No a pak jsi přišla ty…“

Clara, teď už převlečená do suchého, se vrátila zpátky k řídicímu panelu a se skříženými pažemi se sesula na sedadlo poblíž schůdků. Chvíli oba mlčeli. Jediným zvukem bylo skřehotavé mručení TARDISiných motorů a občasné cvaknutí přepínače, jak si Doktor dál pohrával se seřizováním. Jakmile se ujistil, že vše běží hladce, popadl náhradní sako ze sedadla naproti a zmizel do horní chodby.

„To byl ten důvod, proč jsem se v tom vůbec chtěl angažovat,“ zavolal zpátky do ovládací místnosti. „Jen na to pomysli: celý svět pokrytý bublinkovou lázní. Není to úchvatné? Už stačí jen najít planetu obydlenou desetimetrovými gumovými kachničkami a dát to dohromady.“

Navzdory nepříliš veselé náladě se musela Clara usmát. „Nezapomeň na obří žínku!“ řekla. „Počítám, že bychom potřebovali nějakou s rozměry plejtváka obrovského.“

Když se Doktor znovu objevil v ovládací místnosti, byl už suchý jako troud. Usmál se na Claru, jeho úsměv ale rychle povadl. „A co se děje teď?“ zeptal se. „Myslel jsem, že se už vracíme do normálu.“

„Vždyť jo,“ řekla Clara. „Aspoň do takového normálu, jaký nám tohle místo dovoluje.“

„Tak proč pláčeš?“

„Cože?“ Clara se dotkla prsty tváře. Byla zmáčená slzami. „Proč pláču? Já vůbec nevím.“

Z ničeho nic došlo na konzoli k výbuchu jisker. Doktor vyskočil a začal rukou rozhánět oblak kouře.

„Co se stalo?“ zvolala Clara.

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Doktor. „Moment – ano mám.“ Přetřel dlaní povrch konzole. Když ji odtáhl, byla mokrá. „Myslím…, mám dojem, že TARDIS taky pláče.“

„To je nesmysl,“ odbyla ho Clara. „To bude mýdlová voda. Asi sem nacákala, když jsi převíjel řetěz.“

Doktor si olízl konečky prstů. „Ba ne,“ řekl. „To bylo avokádo. Tohle je slaný – jak slzy.“ Na chvilku se zamyslel, pak se obrátil na Claru. „Tys TARDIS řekla něco ošklivýho, když jsem se převlíkal?“

„Ne! Jasně že ne.“

„Řeklas jí, že je tlustá?“

„Cože?“

„Protože není tlustá. Prostě je jenom uvnitř větší.“

„A ty seš blázen. To už ale víš, ne?“

„No, jen tak pro nic za nic nepláče.“

„Proč ne?“ domáhala se Clara. „Já taky pláču – ale jí ses nezeptal, jestli mi neřekla, že jsem tlustá já.“

Další sprška jisker je oba přinutila uskočit do bezpečí za řídicí panel. Když se Doktor znovu objevil, zjistil, že odečet před ním skáče sem a tam závratným tempem. „Ne, ne, ne, NE!“ Vyskočil na nohy a začal horečnatě pracovat s kontrolkami.

„Co se děje?“ řekla Clara a vykoukla zpoza rohu konzole.

„TARDISiny slzy zkratují helmický regulátor.“

„To nejsou slzy! Prostě je to jenom srážení nebo něco.“

„Ať je to, co je to, tak nás to odklání z kurzu.“ Doktor použil svůj rukáv na osušení řídicího panelu, ale moc to nepomohlo. „Hahá!“ zvolal, když si povšiml šály, již měla Clara ovázanou kolem krku. Chňapl po ní a chtěl dokončit práci, kterou rukáv nezvládl.

„Hele!“ protestovala.

„To máš za mýho promáčenýho motýlka.“

Pak se země otřásla s obvyklým zaburácením a řídicí panel ztichl.

„Přistáli jsme,“ řekl Doktor.

„Kde?“ zeptala se Clara. „Kdy?“

„To si nejsem jistý…“ Doktor si pospíšil kolem konzole k obrazovce. Ta mu syčela v ústrety – pouhá šedá masa statické elektřiny. A pak, zprvu nejasně, se z neuspořádaných částic začal ve středu obrazovky tvořit obličej. Obličej, který už dlouhou dobu neviděl.

„Astrid!“

„Astrid?“ zopakovala Clara a spěchala za ním. „Co je to Astrid?“

Doktor rychle vypnul obrazovku a na chvíli se zarazil, aby si uspořádal myšlenky. „Nic to není,“ řekl a otočil se k monitoru zády. „Časové obvody jsou prostě trochu rozviklané, to je vše. Dokud je nespravím, tak nám žádný spolehlivý výklad neposkytnou. A do té doby existuje jen jediný způsob, jak zjistíme, kde a kdy jsme…“

Přiskočil ke schodům a rozrazil dveře. „Bomba! Jsme v nemocnici,“ zvolal. „Pro Doktora jako stvořené.“

Clara vykročila z TARDIS a zavřela za sebou dveře. Usmála se na mladou ženu, která spěchala kolem s kyticí v náručí. „Ty jsou ale pěkné,“ řekla. „Vsadím se, že někomu úplně rozzáří den.“

Žena se na ni podívala nasupeně, jako kdyby ji Clara urazila, a pak s hlavou svěšenou odcupitala pryč.

„Taky mě těšilo,“ zavolala za ní Clara. „Doktore…“

Ale Doktor si to už rázoval dál chodbou a Clara musela uskočit posmrkující zdravotní sestře, aby ho dohnala. „Podívej,“ řekla a ukázala na pamětní desku na zdi za sesternou. „Vítejte v Parklandské pamětní nemocnici. O tomhle místě už jsem někdy slyšela.“

„Fakt?“ řekl Doktor. „Kdy?“

„To si nevzpomínám,“ odpověděla Clara a sledovala zasmušilého portýra, který tlačil ve vozíčku před sebou stejně mrzutě vypadajícího pacienta. „Ale pochybuju, že to znám ze soutěže o nejveselejší nemocnici roku.“

Doktor zvedl ruku, aby portýra zastavil, a sklonil se k muži na vozíčku. „Dobrý den,“ řekl. „Já jsem Doktor. Jak se dneska cítíte?“

„Už jsem se cejtil i líp,“ reptal stařík. „Jako my všichni.“

„Áno, také proto jste zřejmě v nemocnici. Můžu se ještě zeptat, co je tohle za město?“

Stařík se na něj podezřele podíval. „Co je tohle za město?“

„Přesně tak. Je to… zkouška kognitivního poznávání. Chápete, ne? Abychom zjistili, jestli máte všech pět pohromadě. A i kdyby ne, tak to neva. Někteří z nejlepších lidí, co znám, jsou, jak bych to…, trochu jinde. Tak například Isambard Kingdom Brunel. Bláznivý jak kloboučník. Jediný důvod, proč postavil všechny ty mosty, byl, že se bál chodit na úrovni terénu. Říkal, že mu skřítci ohlodávají kotníky.“

Portýr se zamračil. „Jste si jistej, že jste doktor?“

„Naprosto!“ rozzářil se Doktor. „Vlastně…“ Začal si prohledávat kapsy pláště a vytáhl stetoskop, který si promptně zavěsil kolem krku. „Tak – vidíte?“

„Tak mi povězte, co se mnou je!“ domáhal se stařík.

Doktor vytasil sonický šroubovák a rychle přejel starci paprskem po těle. „Ledvinové kameny,“ prohlásil, když se podíval na výsledek. „Doporučuju pít hodně tekutin, a co nevidět budete zdravý jak řípa.“

„Tak vidíte, nic vážného,“ řekla Clara a usmála se na starce svým nejširším úsměvem. „Můžete nám teď, prosím, říct, v jakém městě jsme?“

„Z vás lidí je mi nanic!“ vyštěkl stařec a otočil se k portýrovi. „Dostaňte mě odsud!“

„Mám snad v zubech špenát nebo co?“ zamračila se Clara.

Doktor popadl noviny, které čouhaly mizícímu portýrovi ze zadní kapsy kalhot. „Kéž by se toho dalo tak jednoduše zbavit,“ řekl, když přeletěl pohledem čelní stranu.

„Tak mi řekni, čím to je, že je to tady jak na hlavním nádraží v Morousově.“

„Řekl bych, že to bude tímhle,“ řekl Doktor a předal jí noviny. Byly to Dallaské ranní zprávy.

Z přední stránky hleděla na Claru fotografie člověka, kterého si pamatovala ze svých školních hodin dějepisu. Nad portrétem byl tučný titulek. „Kennedy zastřelen na Dallaské třídě,“ přečetla nahlas a zalapala po dechu. „Ale to znamená…“

„Ano,“ řekl Doktor a ukázal na datum v horní části stránky. „Je 23. listopadu 1963. Jsme v texaském Dallasu – den po atentátu na prezidenta Johna F. Kennedyho.“

Kapitola druhá

Mae Callonová odstrčila hromadu papírů, zkřížila paže a sklonila hlavu ve snaze konečně usnout. Byla to dlouhá noc – nejdelší, co pamatuje, a to už v Ranních zprávách pracovala pět let. Byla to noc, na kterou, ať se bude snažit sebevíc, už nikdy nezapomene. Ale stejně jako předtím spánek se ne a ne dostavit.

Už od včerejška na ni všechny ty obrazy a zvuky útočily, kdykoliv zavřela oči. Jasná sluneční záře dopadala na Dealyho náměstí, lidé natahovali krky v očekávání, že už konečně zahlédnou kolonu. Prezident Kennedy, jeho žena a guvernér Connolly kynuli davu. Sama Mae stála na špičkách, aby na prezidenta lépe viděla, a hrotem tužky horečnatě ryla do poznámkového bločku. Najednou záblesk – někde v dáli napravo z výšky. Zdálo se, že přišel ze skladu učebnic. Prásknutí biče. Pak další záblesk. A další. A pak vřískot. Bože můj, ten vřískot.

Mae se musela přinutit k tomu, aby se zase posadila a otevřela oči. Sama ty kulky, které zasáhly prezidenta a guvernéra, neviděla – zacláněl jí příliš hustý dav –, ale mluvila s mnoha lidmi, kteří je viděli. Věci, jež popisovali, byly strašlivé. Všechno to musela přepsat do své reportáže pro ranní vydání a teď se jí to vrylo do mysli, jako by toho byla také svědkem. A nebyla ve svém neštěstí sama: zpoza dveří redakce slyšela vzlykání – všechny ty včerejší události už se začaly pomalu vstřebávat.

Mae se odsunula od stolu. Když nemůže spát, tak by aspoň měla pracovat. Čekala na ni reportáž o prvních čtyřiadvaceti hodinách prezidentování Lyndona B. Johnsona, a pokud se s tím má poprat, bude potřebovat kafe. Prošla kanceláří a snažila se nevšímat si všech těch Kennedyů, kteří na ni hleděli z prvních stran novin ležících na každém pracovním stole. Když se na ně nebude dívat, tak se ty obrazy v její mysli možná po chvíli zmírní.

Zašla si pro kávu, vrátila se ke stolu a po cestě se umně vyhnula další konverzaci s jedním z editorů na téma no, není to hrozné? Položila hrnek na stejné místo jako vždycky a přidala tak další kroužek do kolekce, která se už za těch posledních několik let pěkně rozrostla. Obrátila noviny čelní stranou dolů, aby na ni Kennedy přestal zírat, a přitáhla si psací stroj blíž k sobě.

Dostala se až po nadpis Přísaha v letadle, když tu jí přistála před nosem veliká hnědá obálka. „Na Johnsona zapomeň,“ oznámil jí editor Ben Parsons. „Dávám ten článek Jimovi.“

Mae zvedla překvapeně obočí. „Jimovi?“ zeptala se. „Copak ten nemá dost práce se sportem?“

Ben si povzdychl. „A ty si myslíš, že v příštích několika dnech bude někoho zajímat sport?“

„To asi ne.“

„Jim je hodnej hoch,“ řekl Ben. „Rád by se dostal výš a to povídání o Johnsonovi mu pomůže.“

„A co je pak tohle?“ zeptala se Mae a užuž chtěla otevřít obálku. Ben ji ale zadržel.

„Tohle… není nic pěknýho,“ řekl. „Jsou to záběry od nějakýho chlapíka jménem Zuprader. Včera byl na opačné straně než ty a všechno to má nahraný na kameru. Všechno.“

„Cože? Jak ses k němu tak rychle dostal?“

„Časopis Life to nechal hned vyvolat,“ řekl Ben, „chtějí to vydat v čísle, které vyjde tenhle týden. Pod podmínkou, že jim nešlohneme sólokapra, nám kamarád, co ho tam mám, dovolil ty snímky použít. Poslal je dnes ráno.“

Mae se stále tvářila zaraženě. „Proč já?“

„Jen se podívej kolem,“ odpověděl jí Ben. „Nemůžu se spolehnout na žádnýho z těchhle krvesajů, že by se na těch fotkách úplně nevyřádil a neudělal z toho nějakej nechutnej bulvár. Ale tobě věřím.“

„Toho si… moc vážím,“ řekla Mae.

Ben se zachechtal. „Nedělám to proto, že bych byl dobrák, Mae. Dělám to, protože to je moje práce. Ty se k nim budeš chovat s úctou a to je přesně to, co lidi po tomhle průseru potřebujou – krapet úcty. Ne nějaký děsný obludárium.“

Mae počkala, dokud Ben neodešel, pak se napila kávy a otevřela obálku. Fotky jí vyklouzly a dopadly na zem tak, že nejdřív zahlédla jen jejich zadní stranu. Po chvíli váhání se hluboce nadechla a obrátila je.

Byly přesně takové, jaké se obávala, že budou. Zcela realistický záznam vraždy prezidenta Johna F. Kennedyho – vteřinu po vteřině. Prolítla snímky a chvěly se jí přitom ruce. Prezident Kennedy kyne davu. Prezident Kennedy zvedá ruce a chytá se za hrdlo. Jacqueline Kennedyová se naklání ke zraněnému manželovi. A pak – ó, Bože můj – hlava prezidenta Kennedyho se… prostě… prostě se…

Mae odhodila fotky stranou a do očí jí vhrkly slzy. Natáhla se po hrnku s kávou, zhluboka se napila a už ho chtěla položit zpátky, když vtom zaznamenala něco nezvyklého – otisky po zaschlé kávě na stole. Nikdy dřív si je pořádně neprohlédla. Až teď. Teď, když byla šmouha o jeden kruh bohatší, se z ní stal portrét. Obličej její zesnulé babičky.

Mae si otřela slzy a položila hrnek s kávou na opačnou stranu stolu, aby mohla skvrnu prozkoumat blíže. Podobnost s babičkou Betty byla přímo neuvěřitelná. Hnědé kaňky uprostřed vypadaly přesně jako její oči – laskavé, vřelé a uličnické. A ty křivky nad nimi, které přirozeně nebyly nic jiného než jen půlkruhy rozlité kávy, ty zase tvořily kadeře jejích vlasů. Babička si je měsíc co měsíc nechávala zastřihnout a upravit úplně stejně – přesně takhle! A ta ústa. Ta ústa prostě musela být babiččina. Sevřené rty, usměvavé, ale hašteřivé zároveň. Připravené chválit, ale i kritizovat.

Mae se rozesmála. Kdyby nedlouho po babiččině pohřbu nepřestala chodit do kostela, řekla by, že je to zázrak. A teď, teď pro to neměla jiné slovo, než… Vlastně pro to neměla jiné slovo než zkrátka podivnost. Musí říct Philovi, aby přinesl foťák a vyfotil –

„Proč jsi tam nebyla?“

Mae strnula. „Kdo to řekl?“

„Kdo myslíš, holka?“

Mae se zahleděla na skvrnu. „Ba… babi?“

To přece není možné! Ne – to nemůže být pravda! Babiččin obličej na lavici se pohnul!

„V nemocnici, Mae. Proč jsi tam nebyla? Proč ne až do konce?“

Mae se očima odtrhla od té neskutečné podívané a rozhlédla se po redakci. Byla přesvědčená, že ji někdo pozoruje, jak nádherně sedla na lep. Ale všichni pilně pracovali. Nikdo se ani nedíval jejím směrem.

Fajn, takže kanadský žertík to není. Asi za to může nedostatek spánku. Jo – tím to bude. Hlava už si s ní začíná pohrávat. Buď to nebo jí začíná šplouchat na maják. Ale co když, co když se jí to nezdá? Existoval pouze jediný způsob, jak se o tom přesvědčit…

Podívala se zase dolů na psací stůl. „Musela jsem do Washingtonu, babi. Kvůli novinám. Kuba hrozila, že odpálí rakety…“

„Vždycky jsi upřednostňovala práci před rodinou!“ odsekla skvrna.

Mae cítila, že jí oči zase začínají přetékat slzami. „Chtěla jsem se vrátit domů, babi…, když mi řekli, že už ti nezbývá moc času. Ale něco se stalo s radarem na letišti a všechny lety zrušili. Nemohla jsem odletět.“

„Po všem, co jsem pro tebe udělala! Prakticky jsem tě vychovala, když ten budižkničemu, tvůj otec, zdrhl a nechal vás, a když se tvoje máma dala na pití. Nechalas mě umřít o samotě naschvál!“

Mladou ženou tohle obvinění projelo jako nůž. „Cože? To ne, já…“

„Doufalas, že přijedeš domů a posloužíš si penízkama z babiččinýho účtu, co?“

„Ne! Babi, jediný, na čem mi kdy záleželo, jsi byla ty!“

Babiččin kávový obličej začal pomaličku vylézat ze stolu – dřevo se natahovalo a deformovalo, dokud nedosáhlo trojrozměrného tvaru. Špatně nalakovaná vlákna dřeva se zkroutila, až se z nich stala babiččina vrásčitá kůže. Zároveň se ve dřevě objevily prázdné dutiny – přesně tam, kam patřily oči a ústa. A ta dřevěná ústa se ani na chvíli nepřestala hýbat, nepřestala mluvit, obviňovat.

„Nikdy ti na mně nezáleželo, Mae Luiso Callonová. Šlo ti vždycky jenom o mý prachy.“

„Ne, to není pravda!“

Hlava mezitím už skoro nabyla životní velikosti a svíjející se povrch stolní desky začal shazovat Maeiny papíry na zem.

„Babičko Betty,“ zavzlykala Mae. „Musíš mi věřit!“

Pak se ústa babičky Betty doširoka rozevřela – víc, než se kdy roztáhla nějaká lidská ústa – a dala se do vřískání.

Mae se odsunula od stolu a shodila zbytek kávy na zem. Instinktivně se pokusila hrnek ještě zachytit, ale kafe se jí rozlilo po paži. Vykřikla, odskočila, nezraněnou rukou popadla psací stroj a praštila s ním tvrdě do svíjejícího se obličeje.

„Ne! Ne! Ne!“ zakřičela. Znovu a znovu do přízraku tloukla, dokud konečně zase neustoupil do psacího stolu a nenabyl své původní podoby skvrny od kávy.

Když se Mae sesula zpět na židli a dlaní si zakryla rudou popáleninu na paži, celá kancelář už dávno přestala pracovat a jen na ni vyjeveně civěla.

Kapitola třetí

Okno, ze kterého zřejmě atentátník vystřelil, bylo v šestém patře skladiště učebnic. To bylo přesně o pět pater víc, než bylo agentu Warrenu Skeetovi příjemné.

Podíval se dveřmi ven na mladší agenty v lepší kondici, kteří pročesávali Dealeyho náměstí, hledali stopy a získávali svědectví, která by pomohla vystavět obvinění proti mladíkovi, jehož měli po té včerejší ukrutnosti ve vazbě. Za nimi, na opačné straně kordonu, stál zmatený, uplakaný dav přihlížejících, kteří si chtěli prohlédnout dějiště tragédie.

Warren věděl, že by to mohl šoupnout na některého z mladších agentů, využít svých dlouholetých zkušeností a svých hodností, stáhnout se, zařídit si pohodlnější práci někde na sluníčku a FBI by poslala někoho jiného prozkoumat šesté patro. Ale to by znamenalo přiznat, že už je na lezení do schodů příliš starý a z formy. Zprvu by se z toho asi žádná mela nedělala, jen nějaké vtípky a dobírání v kanceláři u kávovaru, ale jednoho dne by přišel do práce a našel obálku přilepenou na dvířkách od skříňky a jeho kariéra by byla ta tam.

Ale stejně, ten výšlap do schodů se může ještě odložit. Mohl by do Donova baru na časný oběd – sýrový sendvič a posilňující doušek skotské často dělají zázraky. Vždycky ale hrozilo, že tam narazí na šéfa – to byla nevýhoda takzvaného byró baru. Pokud však sendvič zhltne rychle a skotskou si schová, neměly by z toho koukat žádné nepříjemnosti. Nemohl se rozhodnout, a tak si řekl, že nechá místo sebe rozhodnout vesmír. Vytáhl z kapsy minci. Panna znamená skotskou, orel schody…

Krucinál! Zamířil ke schodům.

Už to bylo bezmála čtyřicet let, co se dal Warren jako naprostý zelenáč k policii. Vynikající služební výsledky mu zajistily rychlý postup a tak netrvalo dlouho, než si ho všiml federální úřad pro vyšetřování. Ze začátku měl parťáka – chlapíka, co byl skoro stejně starý jako Warren, ale ve všech ostatních ohledech naprostý opak. Jock měl ženu a děti, šťastný rodinný život, prostě všechno. Naproti tomu Warrenovo manželství nevydrželo ani rok a na další už ani neměl chuť. Jock říkal, že jediná spásná milost celé té patálie byla, že si Warren a Shirley nepořídili děti. Nikdo nezůstal trčet mezi nimi a nebylo třeba předstírat komunikaci se ženou, která ho opustila kvůli místnímu řezníkovi – kvůli řezníkovi, ze všech zatracených lidí na světě. Jo… neexistoval nikdo, kdo by mu zavolal na narozeniny nebo na Den otců. Nikdo, kvůli komu by měl důvod uklízet v bytě a hlídat, kolik toho vypije.

Ale všechno, čeho se mu nedostávalo v jeho vlastním životě, si vynahrazoval skrze Jocka. Rodina jeho parťáka ho vždycky přivítala s otevřenou náručí. Dokonce koupili do suterénu náhradní lůžko, aby se Warren nemusel vracet domů, když se u nich zdržel hraním karet nebo když s Jockem několika pivy oslavili úspěšné zakončení případu. I když nikoho neměl, nemohl se rozpomenout na jediný Den díkůvzdání nebo Vánoce, které by musel strávit sám. Alespoň ne před tím nedělním odpolednem na letišti…

Warren vystoupal na odpočívadlo ve třetím patře a dal si chvilku, aby popadl dech – anebo přesněji spíš chvilku na obrovský záchvat kašle. Cítil, jak mu srdce buší v hrudi, a zpocená košile se mu lepila na záda. Nikdy nebyl nejzdatnějším členem týmu – to byl vždycky Jock. Často přemýšlel, zda by se věci vyvinuly jinak, kdyby začal běhat, místo toho aby trávil víkendy na gauči s paklem piv po ruce a baseballem v rozhlase.

Šuškalo se, že se má uskutečnit veliké setkání mafiánských bossů – přímo tady na domácí půdě. Někteří z největších gangsterů prý přiletí sem do Dallasu. Pro hladové agenty, jakými byli Warren s Jockem, to bylo, jako by jim někdo naservíroval polovinu těch nejhledanějších grázlů z celých Spojených států na stříbrném podnose.

Chlapi hlídali letiště celé dva dny a pak zahlédli první terč. Bažant z New Jersey, kterému se říkalo Malíček Bradford. Měl s sebou několik rváčů a – podle boulí pod bundami – zřejmě byli všichni ozbrojeni. Měli je sledovat až k hotelu a odchytnout nepřipravené. Aspoň tak to bylo v plánu.

Jock nechtěl odejít z letiště pro případ, že by se neočekávaně objevili i další gauneři z jejich seznamu a padli do rukou někomu jinému. Proto sledoval Bradforda a jeho chlapy ke stanovišti taxíků a pokusil se je zatknout sám. Než si Warren stačil všimnout, co jeho parťák dělá, bylo už pozdě. Uslyšel výstřely a rozběhl se k nim rychleji, než kdy v životě běžel, ale stejně se všechno odehrávalo zpomaleně. Když konečně vyběhl z terminálu, Jock už ležel na zemi. Warren sám několikrát vystřelil a poranil jednoho z Bradfordových mužů – jeho parťákovi už ale nebylo pomoci.

Po pohřbu se Warren ještě několikrát pokusil navštívit Jockovu ženu a děti, ale už se tam necítil dobře. Věděl, že ho z Jockovy smrti nemohou vinit (vždyť přece nemohl mít ani tušení, že Jock bude jednat tak zbrkle a na vlastní pěst), ale hněvali se na něj, že neumřel po boku svého parťáka, tak jak se sluší a patří. Od té chvíle už Warren pracoval vždycky jenom sám a už nikdy ne na tak důležitém případu. Dnům, kdy chytal gangstery, bylo odzvoněno. Většinu času teď trávil stíháním drobných podvodníků a švindlířů. Kdyby se kvůli téhle aféře nevyhlásilo všichni muži na palubu, Warren věděl, že by v tuhle chvíli nosil svým kolegům agentům kávu.

Než vyšplhal do šestého patra, začalo pršet. Několik chlápků z forenzního tam zrovna končilo a balilo náčiní. Když spatřili Warrenův ruměný obličej, vyměnili si pobavené pohledy.

„Nazdar, Skeete! Jsi v pohodě, čéče? Nevypadáš úplně zdravě,“ řekl jeden.

„Jsem v pohodě,“ vyštěkl na něj Warren. „Už jste si tady přestali hrát s těma vašima kartáčkama?“

S úšklebky a poťouchlými úsměvy chlapi z laborky zmizeli a nechali Warrena o samotě. Ten se chvíli rozhlížel, aby získal čas a dal se zase dohromady, a pak se vydal k oknu, kterého údajně využil střelec. Celý prostor byl stále posypaný práškem na otisky prstů, takže si Warren musel dávat zvlášť velký pozor, aby se nedotkl něčeho důležitého. Opatrně se naklonil, aby měl co nejlepší výhled na náměstí pod sebou. Jéžiši, to je výška. Tenhle chlapík teda musel mít mušku, když se mu povedlo střelit –

„Nazdar, starý brachu!“

Warren se otočil na podpatku v očekávání dalšího posměvačného policajta. Byl tu ale sám. Někdo tady musel nechat vysílačku nebo co. Obrátil se zpět k oknu a tam uviděl Jocka, jak hledí přímo na něj.

Ne – to nebyl Jock. Bylo to několik dešťových kapek na okenní tabulce, jenom vypadaly jako Jock. Úplně přesně jako Jock. A hýbaly se!

„Co je, kamaráde?“ prohodil vodnatý obličej. „Nemáš co říct svýmu starýmu parťákovi?“

Warren zalapal po dechu. „To seš ty, Jocku?“ za-krákoral.

„Osobně!“ odpověděly kapky deště. „Zeptal bych se, jak se držíš, ale v podstatě to všechno vidím sám.“

Warren se podruhé ohlédl a napůl očekával, že na odpočívadle u schodů uvidí své vlastní, rychle chladnoucí mrtvé tělo. Ale kostelní zvon, který mu odbíjel v hrudi, byl dostatečným důkazem, že je Warren ještě hodně naživu. Takže to určitě bude někdo z jeho kolegů. „Haha, to jsme se nasmáli!“ zařval. „Ať to z vás dělá kterejkoliv – seš zvrácenej parchant!“

„Nikdo nic neudělal, kámo!“ řekl Jock. „A ty už vůbec ne.“

Warren se otočil zpátky ke svému mrtvému parťákovi. „Jak to myslíš?“

„Kdo mi kryl záda, starý brachu? Kdes vězel, když začaly lítat kulky?“

„Utíkal jsem ti na pomoc!“ vykřikl Warren.

„Tys teda utíkal,“ rozchechtal se Jock zlým smíchem. „Tobě utíká leda čas v hospodě. Nechals mě tam napospas, Skeete. Nechals mě tam umřít!“

Warren natáhl ruku a dlaň přitiskl na vnitřní stranu okna. K čertu s otisky prstů. „Z toho mě nemůžeš obviňovat,“ řekl. „Nebyl… nebyl jsem připravenej. Šels do toho na vlastní pěst!“

„Opustils mě!“ zařval Jock. Skleněná tabulka se začala vzdouvat a vystupovat z úrovně okna. Warren uskočil a odtáhl ruku, jako by se popálil. „Měls mi krýt záda, a nechals mě ve štychu!“

„Ne, ne…, tak to nebylo!“ Warren začal couvat, ale obličej se k němu stále blížil a vstupoval dovnitř budovy, dokud nezískal skutečnou velikost.

„A já vím moc dobře, proč jsi mě nechal, abych to schytal,“ zahulákal Jock. „Všechen ten čas, cos trávil u mě doma s Cathy a s děckama – chtěls to všechno sám pro sebe. Musel ses mě zbavit, abys mi mohl sebrat rodinu!“

Warren cítil, jak mu do očí začaly stoupat slzy. „Jak něco takovýho můžeš říct?“ zakřičel. „To bych ti já nikdy neudělal. Vždyť jsi byl můj parťák. Byls můj kamarád!“

Sklo se zkroutilo a kapky deště se proměnily v úšklebek. „A ty seš zase důvod, proč jsem umřel!“

„Ne!“ Warren popadl krabici plnou knih a mrštil s ní po obličeji. Krabice proletěla oknem a s těžkým žuchnutím dopadla na zem o šest poschodí níže.

Okamžitě se ozval praskot a šumění z vysílačky. „Agente Skeete! Potřebujete asistenci? Opakuji, potřebujete asistenci?“

Warren se vyklonil z roztříštěného okna a odepnul vysílačku z opasku. Viděl, jak na něj mladší agenti zespoda civí. „Zamítá se,“ řekl do vysílačky. „Žádná asistence není potřeba. Ehm…, zakopl jsem a vrazil do hromady krabic.“ Vytáhl z kapsy minci a chtěl ji vyhodit do vzduchu, ale hned se zarazil. Chvíli na ni hleděl a pak ji zase schoval. „Řekněme zkrátka, že padl orel,“ rozhodl se. „Jde se na pořádnej oběd.“

Kapitola čtvrtá

„Další!“

Mae zvedla mokrou utěrku, kterou si chladila popáleninu na ruce, na okamžik pod ni nakoukla a zamračila se. Vkročila za hlasem do ordinace.

Muže, jako byl ten, který seděl za stolem, vůbec neočekávala. Kolem krku mu sice visel stetoskop, ale kabát měl fialový, ne bílý – a to byla první věc, která ji zarazila. A když promluvil, měl britský přízvuk.

„Zdravíčko!“ řekl vesele. „Já jsem Doktor. A dneska budu navíc i dělat doktora. Docela vzrušující! A toto je má kamarádka, sestra Clara.“ Pokynul rukou k děvčeti, které se opíralo o zeď na opačné straně místnosti. Ta nebyla vůbec oblečená jako zdravotní sestra. Mile na Mae zamávala.

„Já jsem si… ehm… opařila paži,“ řekla Mae. „Paní na pohotovosti mě poslala sem, ale nevím, jestli jsem tu správně.“

„To víte, že ano,“ rozzářil se Doktor. „Vždyť je zcela zřejmé, že já jsem doktor a vy máte bebíčko.“ Zastavil se a pohlédl na Claru. „Myslíte, že je bebíčko adekvátní slovo pro tento druh případu, sestři?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doctor Who: Závoj smutku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.