.

JAK SE STÁT Pařížankou... AŤ ŽIJETE KDEKOLI

Copyright © Anne Berest, Audrey Diwan,

Caroline de Maigret a Sophie Mas, 2014

Translation © Lenka Procházková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-676-0

ISBN mobi 978-80-7462-687-6

Příběh by měl mít začátek, prostředek a konec, ale nemusí to být nutně v tomto pořadí.

— Jean-Luc Godard

ÚVOD

Ne, Pařížanka nedostala při narození do vínku gen štíhlosti. S Pařížankami to nebývá jednoduché a také nejsou perfektními matkami. Jsou nedokonalé, ztřeštěné, roztěkané a neupřímné. Občas ale bývají i zábavné, pozorné k ostatním, zvědavé a vědí, jak si plnými doušky užívat života.

My čtyři jsme Pařížanky a jsme přítelkyněmi již skutečně dlouho. Ve spoustě věcí se lišíme, ale na důležitých věcech se vždy shodneme. Strávily jsme společně nespočet nocí plných smíchu a máme společnou typickou francouzskou chuť udělat si ze života pohádku. Jak sami zjistíte, Pařížanky vynakládají neskutečné množství energie na to, aby z každé drobné události udělaly dobrý příběh.

Naším úkolem je přiblížit vám typicky pařížské umění být ženou. Jsme systematické i chaotické, hrdé, ale zároveň si nevěříme, loajální i nevěrné. Popíšeme vám naše chování, nenucenost, náš styl, jaké jsme v lásce a jakým způsobem trávíme dny a noci. Doufáme, že vám na následujících stránkách poodhalíme roušku tajemství.

.

1.

PÁR ZÁKLADNÍCH VĚCÍ

AFORISMY

Předříkávat si každý večer v posteli před spaním, a to i v opilosti.

Neměj strach stárnout. Neměj strach z ničeho. Jenom ze strachu. * Najdi si svůj parfém před třicítkou. A používej ho dalších třicet let. * Když mluvíš nebo se směješ, neměly by ti být vidět dásně. * I kdyby měl být v tvém šatníku jeden jediný svetr, měl by být z kašmíru. * Nos černou podprsenku pod bílou halenku. Je to jako dva něžné tóny na notovém papíru. * Musíme umět žít s opačným pohlavím, nikoli proti němu. To jen v případě milování. * Buď nevěrná. Podveď svůj parfém. Ale jenom když je chladno. * Co nejčastěji choď do divadla, do kina, na výstavu nebo do opery. Kultura je jako zdravá strava: prospívá pleti. * Buď si vědomá svých kvalit i svých nedostatků. Pracuj na sobě v soukromí, ale nepoddávej se tomu. * Přestaň se tolik snažit. Všechno by mělo vypadat, že ti jde úplně lehce a samo. * Nepřeháněj to s líčením, barvami a příliš mnoha doplňky. V jednoduchosti je krása. * Dýchej zhluboka a usmívej se. * Snaž se, aby na tobě vždy nějaký detail vypadal nedbale. Protože ďábel tkví v detailech. * Buď hlavně sama sebou. * Vlasy si ostříhej sama, nebo řekni své sestře, aby tě ostříhala. I když se samozřejmě znáš se spoustou známých kadeřníků. Jsou to tvoji přátelé. * Buď stále žádoucí. I když jdeš v neděli ráno pro čerstvé rohlíky, i když si v noci kupuješ šampaňské, i když čekáš na děti před školou. Nikdy nevíš. * Žádné šedivé vlasy. Nebo všechny vlasy šedivé. Sůl a pepř se hodí jen na stůl. * Móda vládne světu. Pařížanky vládnou módě. Je to vážně tak? To je vlastně jedno. Svět potřebuje být klamán.

PAŘÍŽANKA

Z POHLEDU

PAŘÍŽANA

Koho požádat o přesnou definici Pařížanky?

Tuhle otázku jsem si kladla dlouho, než jsem na to nakonec přišla.

Samozřejmě jeho. Toho, kdo stojí naproti mně v kuchyni. Muže, se kterým žiju.

Je tou otázkou tak zaskočený, že ze sebe dostane sotva několik vět.

Naštvaně si ho prohlížím.

To ho nenapadlo nic originálnějšího než ty otřepané fráze o našem šarmu a počtu parfémů?

„A myslíš to vážně? Chceš se o tom vážně bavit?“ zeptal se. Pak se pohodlně opřel o dřez a spustil. A už jel. Jako kdyby uměl nějakou básničku nazpaměť a mohl ji odříkat, i kdyby ho vzbudili o půlnoci.

Tak za prvé, řekl, Pařížanka není nikdy spokojená. Tady je důkaz. I když ti říkám, že jsi nejhezčí na světě, stejně ti to nikdy nestačí.

Pařížanka si o sobě myslí, že je příkladem hodným následování. Je schopná zahltit svět svými radami do života, ať už na blogu nebo v knížkách. Navíc ona přímo zbožňuje, když ji někdo požádá o radu. Ale to je naprosto v pořádku. Všechno zná. Všechno ví. Od všeho má klíče.

Například Pařížanka se bude snažit ti doporučit svého doktora. On je přece nejlepší. Její zubař je prostě odborník na slovo vzatý. A její gynekolog? No jasně, k témuž chodí i Catherine Deneuve. Pařížanka je snobka a nestydí se za to, naopak to klidně vykřičí do všech světových stran. Pařížanka je prostě arogantní.

Zajímá se o umění, kulturu a politiku. Vzdělává se s takovou lehkostí, s jakou na svém balkonu pěstuje ředkvičky. S konvičkou v ruce ti vysvětlí, že film, který získal poslední Zlatou palmu, byl pěkný propadák. Samozřejmě ho neviděla. Ale to není důležité. Nepotřebuje zacházet do detailů. Hlavní je, že ví, co si o tom má myslet. A vždycky je to opak toho, co si myslíš ty.

Pařížanka vždycky chodí pozdě. Na rozdíl od tebe má na starosti důležité věci. Na rande chodí zásadně nenalíčená. Samozřejmě si to může dovolit díky své přirozené kráse.Naopak je schopná použít rtěnku, když jde v neděli ráno pro rohlíky. Co kdyby náhodou potkala někoho známého?

Je megalomanka. Pokud by stejné úsilí, jaké vynakládá na hledání důvodů k nespokojenosti, použila při řešení rovnic, dostávala by každý rok Nobelovu cenu za matematiku.

Měly byste zpozornět, pokud o vašem příteli řekne, že je „originální“. Pro ni má totiž tohle slovo negativní význam.

Přechází ulici mimo přechod pro chodce? Omlouvá to jako projev vzpoury vůči autoritám. Lidé, kteří stojí ve frontě, jí nahánějí hrůzu.

Ne vždycky poděkuje a ne vždycky pozdraví. Ale nezdvořilost pařížských číšníků ji rozčiluje.

Je přímočará a je schopná klít jako dlaždič. Ale děsí ji lidé, kteří zdvořile říkají bon appétit. Nedostatek vkusu je pro ni horší než nedostatek taktu.

Nikdy neodkládá sluneční brýle, ani když prší. Ale opovrhuje filmovými hvězdami, které se maskují v tmavých brýlích…

Pokud bych měl shrnout, jaká je Pařížanka — a můžu tě ujistit, že ji znám dobře —, jedním slovem je ujetá.

CO NIKDY NENAJDETE

U PAŘÍŽANKY V ŠATNÍKU

* Boty s nízkými podpatky. Proč žít jen napůl?

* Viditelné značky na oblečení. Přece nejsi reklamní plocha.

* Oblečení z nylonu, z umělých materiálů, z viskózy, z vinylu. V takových věcech se budeš potit, budeš páchnout, a ještě se lesknout.

* Teplákovku. Žádný muž by tě v tomhle neměl vidět. Jenom tvůj trenér. A ani ten ne. Legíny lze tolerovat.

* Džíny s dírami a různými výšivkami. Ty patří do Bollywoodu.

* Válenky. Prostě a jednoduše ne.

* Příliš krátké tričko. Přece ti není patnáct.

* Kabelku, která imituje známou značku. Je to jako s umělými ňadry. Celek se prostě padělkem vylepšit nedá.

Pokud by Pařížanka mohla chodit úplně nahá jenom v kabátku od Burberry, byla by jako v sedmém nebi.

NEJSLAVNĚJŠÍ

PAŘÍŽANKY

JSOU CIZINKY

Ano… Pařížanka pochází často odjinud. V Paříži se nenarodila, ale Paříž jí dala prostor být sama sebou. Zde je několik příkladů.

Marie-Antoinetta

Marie-Antoinetta byla Rakušanka. Když přijela do Francie, aby se provdala za Ludvíka XVI., nebylo jí ještě ani čtrnáct let a královnou se stala o čtyři roky později. Byla poněkud povrchní a zbožňovala módu. Zamilovala se do jiného muže než do svého manžela. Chtěla být divadelní herečkou nebo pastýřkou ovcí. Snila o jiném životě.

Josephine Bakerová

Josephine Bakerová se sice narodila v St. Louis v Missouri, ale později získala francouzské občanství i duši a srdce francouzského národa. Angažovala se dokonce během druhé světové války v odboji. Byla jednou z největších pařížských hvězd — celá Paříž byla ochotná se vzdát všeho, jen aby mohla vidět její představení a kabarety ve Folies Bergère. Dokázala dokonale využít nejen svých dlouhých nohou, ale i své inteligence. S písní „Mám dvě lásky… svou vlast a Paříž“ dosáhla fenomenálního úspěchu.

Romy Schneiderová

Představitelka císařovny Alžběty ve filmu Sissi našla v Paříži bezstarostný život, nekonvenčnost a noci, kdy se nechodí spát. Francouzi tuto Vídeňanku začali okamžitě zbožňovat. Dokázali ocenit její kouzlo, půvab a křehkost. Stala se pro všechny Pařížanky vzorem ženství.

Jane Birkinová

Anglická zpěvačka a herečka Jane Birkinová je skoro prototypem Pařížanky. V roce 1969 nazpívala se Sergem Gainsbourgem píseň „Je t’aime… moi non plus“ a hrála v mnoha filmech jako například ve Zvětšenině nebo Donu Juanovi spolu s Brigitte Bardotovou. Francouzi milují její anglický přízvuk a v současnosti představuje téměř část francouzského národního dědictví. Její dcery Charlotte Gainsbourgová a Lou Doillonová pokračují v rodinné tradici a jsou příkladem osobitého módního stylu: nosí ošoupané džíny, dlouhý kabát a tenisky.

13.00 —

PRVNÍ SCHŮZKA

V CAFÉ DE FLORE

Prohlíží si jídelníček. Pokaždé se jí přitom zmocní stejná myšlenka — tohle není jídelníček, ale zeměpisná mapa. Je to pěkně náročná, chaotická a komplikovaná cesta. S dietou je to stejné jako se prodírat džunglí. Ale stejně si nakonec bude muset vybrat, nesmí moc váhat, musí se při tom usmívat a hlavně by nemělo být vidět, že nad výběrem příliš přemýšlí.

Uzený losos.

Ne, špatný výběr. Snědla by všechny lívanečky i se smetanou. Losos je jen záminka. Kvůli svým chutím ještě nakonec přibere přes stehna. Měla by se hlídat.

Uvědomuje si vůbec ten chlap, co sedí před ní, že to není žádná sranda, být ženou v tomhle městě? Pravděpodobně asi ne. Ale nechce ho soudit moc rychle. Prohlíží si znovu všechny předkrmy. Je to území, na které si povolila vstoupit.

Salát z čerstvých zelených fazolek.

S první schůzkou se pojí jistá potíž. Je důležité, jak na něho zapůsobí svým chováním. Dívá se na ni, jako by hleděl na film, zaznamenává každý její pohyb — jak nemůže najít telefon ve velké kabelce, jak se v té kabelce nevyzná, že si nemůže odpustit poslechnout si před ním hlasovou zprávu. Analyzuje ji. Nepořádná, trošičku nervózní, snaží se být společenská. Co když vytušil, jak je pro ni těžké vybrat si jídlo? Rozhodně ale nechce, aby hned zjistil, jaký se sebou svádí boj. Později se stejně dozví, že si každé ráno stoupne na váhu. Ale teď je důležité, aby si myslel, že její štíhlá postava je dar přírody. Možná by bylo lepší, aby si objednala hlavní chod a předvedla mu, že si umí užívat života. A rozumí se samo sebou, že je na tom stejně se všemi ostatními radostmi života.

Teplý kachní konfit.

Prstem nervózně přejíždí po tom zatraceném jídelním lístku. Nemůže pořád najít něco vhodného a je na sebe naštvaná. Čas běží, na zahrádce restaurace sedí hodnou chvíli, kolemjdoucí procházejí těsně vedle ní a číšník se blíží, takže si už bude muset vybrat. Rozhodne se odvážně čelit nebezpečí. Objedná si něco neobvyklého.

„Jednou welsh rarebit.“

Nebojí se dobrodružství a hrdě se k tomu hlásí. Takhle jasně nastaví rozdíl mezi sebou a ostatními ženami. A svou odvahu teď předloží jako důkaz, jako svou trofej. Vysloví to s takovou lehkostí, jako by to řekla už stokrát. Doufá, že si číšník nevšimne jejího přízvuku, snad ji nebude chtít opravovat. Muž naproti ní se zatváří překvapeně. A ona si tenhle okamžik vychutnává. Samozřejmě neví, co si to vlastně objednala. Na jídelním lístku stojí drobným písmem: „specialita, toast s čedarem a pivem“. V duchu se ušklíbne — tohle se nebude dát jíst. Ale hodí to za hlavu, bude hodně mluvit, takže on si ani nevšimne, že se svého talíře ani nedotkne. Číšník se obrací k jejímu spolustolovníkovi.

On pronese: „Pro mě totéž, prosím.“

A v tom jde celá tahle hra ke dnu. Tohle fakt ne, opičí se, objednává si to stejné, to je vážně nuda! Naráz to vidí zcela jasně a zjišťuje, že konverzace, kterou vedou už přes půl hodiny, je plná banalit. Je rozhodnutá. Sní pár soust a najde si nějakou výmluvu, aby se odsud co nejdřív dostala. Už ho nechce nikdy vidět. Sbohem.

PAŘÍŽSKÝ HUMOR

Není nic těžšího než definovat humor. A taky nic nudnějšího. Humor je něčím specifický, má své místní zabarvení a kulturu.

Pokud bychom se snažili najít základní znaky pařížského humoru, byla by to odtažitost a sarkasmus. Najdeme v něm cit pro veselou beznaděj, přitahují ho paradoxy, mylné názory na život a lásku (ale s ujištěním, že to přece jenom za něco stojí). Mezi oblíbená témata patří vztahy mezi muži a ženami s tematikou sexuality. Časté jsou narážky, které pohlaví má navrch. Pařížský humor nezná uctivost, zahrává si s mnoha zakázanými tématy, ale nezachází příliš daleko. Nikdy není hloupý, takže se s ním můžete setkat často a za všemožných okolností. Je to snobský humor, často doprovázený sebezesměšňováním. Stát se terčem vtipů skoro patří k dobrému tónu. Bavit přátele vyprávěním vlastních úsměvných historek a legračních nedostatků, to je pro Pařížany, kteří nesportují, téměř jako sportovní výkon. Smát se sám sobě je zdraví prospěšné (zejména nepatříte-li mezi sportovce).

.

„Souhlasíte, že se stanete mou první ženou?“

—Sacha Guitry

MELANCHOLIE

Jsi Pařížanka, to znamená, že jsi melancholická. Tvoje pocity jsou šedivé stejně jako tvé město. Víš, co je to smutek bez důvodu, beznaděj bez konce. Všechny dávno zapomenuté vzpomínky i vůně vyplouvají na povrch. Milované bytosti, které už tady nejsou. Ubíhající čas a letmý úsměv za minulostí.

Netrvá to nikdy příliš dlouho, ale tohle zvláštní rozpoložení tě na několik okamžiků oddělí od zbytku světa. A dává ti nepřítomný a zádumčivý výraz, který tě občas pohltí.

Jsi v restauraci sama. Měla jsi schůzku jen sama se sebou. Sedíš u stolu s pohledem upřeným do dálky. Na stole máš položenou knihu. Nikoho kolem sebe nevnímáš. Neslyšíš smích.

Z taxíku pozoruješ, jak kolem tebe tiše ubíhají čtvrtě a šťastní, spěchající lidé. Tvůj dech se zpomaluje. Poprosíš řidiče, aby dal hudbu hlasitěji jako kulisu k tvým myšlenkám.

Je brzy ráno. Jdeš opačným směrem než dav, který se hrne do metra. Jsi rozcuchaná a máš na sobě stále šperky z včerejšího večera. Srdce ti na zpáteční cestě puká, ale nikomu neřekneš proč.

Někdo na tebe mluví, ale nepamatuješ si nic z toho, co ti říkal. Odněkud z dálky vítr přivál vůni sfouknuté svíčky, která ti připomíná tvé dětství.

V létě býváš za setmění trochu přecitlivělá. Jako bys na sebe brala celou tíživou historii lidstva. Nechceš s nikým mluvit a až do večera jsi zavřená u sebe v pokoji.

NEDOKONALÁ

MATKA

Je třeba hned na začátku říct, že Pařížanka je egoistická matka. Je to sice milující matka, ale nezapomíná myslet sama na sebe. V Paříži nenajdete žádnou mater dolorosu — ženu, která se obětuje a žije jen proto, aby mohla připravit hašé Parmentier pro své početné potomstvo. Pařížanka nepřestává existovat dnem, kdy se jí narodí dítě. Nevzdává se svého tak trochu nedospělého způsobu života, večerů s přáteli, oslav, ani kocoviny na druhý den. Vlastně se nevzdává ničeho. Když se to tak vezme, nechce si nic odepřít. A nechce se ani vzdát výchovy svého dítěte, chce ho vidět vyrůstat, předávat mu své názory, kulturu a filozofii. A co nastane v životě ženy, která si nechce nic odepřít? No samozřejmě zmatek. A to hodně zmatku, který čím déle trvá, tím více nabývá podobu nového pořádku. Je to jakýsi stěžejní bod výchovného systému Pařížanky, která se stala matkou. Dítě nemá výsadní postavení, dítě je jako družice, která obíhá okolo jejího života. Dítě je ale všudypřítomné, protože tahle družice následuje svou matku všude a sdílí s ní všechny drahocenné okamžiky. Má možnost s ní snídat, doprovázet ji do obchodu, dostat se na koncert nebo na večírek, kde pak usne na pohovce a jeho matka ho sleduje částečně něžným a částečně provinilým pohledem. Ale ono dítko chodí taky do školy, do parku, hraje tenis, věnuje se gymnastice nebo chodí na angličtinu. A někdy dokonce tohle všechno naráz. Společně strávené okamžiky se stávají spíš výjimkou, jsou to úniky od každodennosti, které si potomek může vychutnávat. A nikdo si na tuto situaci nestěžuje. Později se z dětství stává pouze směsice jakýchsi úryvků a útržků z minulosti, které dítěti umožnily nahlédnout do světa dospělých a udělat si obrázek, jaká radostná budoucnost ho čeká. Radost ze života, to je podle Pařížanky to nejlepší, co může dítěti předat, aby mělo chuť stát se dospělým. A pro matky je zase nejlepší, aby nesmutnily za životem, který vedly, než měly děti.

CO MU ŘÍCT DO TELEFONU,

KDYŽ UŽ KONEČNĚ

ZAVOLÁ

Telefon zvoní, ona ho zvedá.

Pařížanka nechá telefon zvonit dlouho. (Přece nesedí pořád u telefonu.)

Předstírá překvapení. (Nepředpokládala, že zavolá.)

Navrhne, že mu zavolá za pět minut. (Momentálně nemá čas.)

Jde o to, že není sama. (Tvůj problém, že jsi ji nechal čekat.)

KOUZLO

LUXUSU

Luxusní věc — to je důležitý detail tvého oblečení.

Není třeba, abys do svého šatníku investovala výplatu za posledních deset let, ani nemusíš mít nic značkového. Naopak. Stačí mít jedinou věc, která ti dodá pocit sebejistoty.

Ne všechny Pařížanky mají babičku, která pootevře šuplík s výkřikem: „Tady máš dárek, drahoušku. Vyber si!“ To se moc často nestává. Co ale s tím? Pařížanka šmejdí po blešácích, ve výprodejích nebo ve vetešnictvích. Na těchto místech má šanci najít úžasnou věcičku, která jí bude sloužit celý život.

Není důležité, jestli jde o skvělý baloňák, lodičky nebo koženou kabelku. Tahle věc je ceněná, opečovávaná, ale hlavně ji Pařížanka nosí — ať už s džínami, balerínami nebo s plátěným kabátkem. Zbytek oblečení musí být jednoduchý, aby nevypadala jako vánoční stromeček.

Luxusní věc je takový kousek oblečení, který ti skvěle padne a sluší. Každý tvůj pohyb je dokonalost a lehkost sama. Jsi v něm půvabná. Je vyroben z kvalitního materiálu a zpracování je také dokonalé. Ale na první pohled to není vidět.

Luxusní věc prostě „nebije do očí“, je diskrétní. Jde o nadčasovou záležitost nepodléhající módním trendům. Nejde o to předvádět, o jakou značku jde. Cokoliv, co by mohlo připomínat písmena abecedy (dvě C, velké D, nebo dokonce YSL), je vyhrazeno pouze pro ordinaci očního lékaře. Luxus by měl zůstat v Paříži na první pohled bezejmenný.

Je to dárek, který si žena dává sama sobě podle svého věku, vkusu a finančních možností. Je to symbol nezávislosti a svobody, který jako by naznačoval: „ano, můžu si to dovolit, mám na to a chtěla jsem si udělat radost“.

Luxusní věc je nezbytnost, která dodává Pařížance na osobitosti. Je to jako zbraň, se kterou se cítí bezpečně. Ví, že je dobře oblečená a že jí nikdo nemůže nic vytknout.

PŘIROZENOST

Přirozenost v pojetí Pařížanky je něco jako tajemství, které se dá sotva odhalit. Ve skutečnosti není přirozené nic. Pařížanky se vám budou snažit namluvit, že se narodily s dokonalou pletí a s nedbale upravenými vlasy. A jejich tělo už od narození kolem sebe šíří jemnou vůni Chanelu číslo pět. Prostě tahle „přirozenost“ je jakési nevysvětlitelné dědictví.

Pařížanky jsou jednoduše lhářky.

Přirozenost v jejich pojetí je výsledkem tvrdé dřiny předávané pečlivě z generace na generaci. Níže následuje seznam neobvyklých rad, které by bylo možno definovat takto — jak o sebe pečovat, aby to dělalo dojem, že se o sebe nestaráte. To je pařížská verze krásy.

CO JE TŘEBA VĚDĚT O VLASECH

Jedním ze specifických znaků Pařížanky jsou její vlasy. Je na nich hned několik zvláštností. Její účes není nikdy „bez chybičky“ a Pařížanka jen zcela výjimečně používá fén. Vytváří si na hlavě v závislosti na svém věku z vlasů něco nedefinovatelného. Její účes působí divokým a neučesaným dojmem. Ale nenechte se zmást, je to velmi organizovaná změť vlasů.

Vysvětlení: Pařížanka si vlasy nikdy nebarví, a pokud ano, tak používá svůj přirozený odstín, aby podtrhla barvu vlasů, nebo aby skryla šediny. Tohle pravidlo téměř všechny Pařížanky dodržují. Nechávají si stejnou barvou, jakou jim nadělila příroda.

Vlasy si nesuší fénem (fén můžete rovnou hodit do koše), ale využívají různých prostředků, které jsou mnohem šetrnější k životnímu prostředí, v létě teplý vzduch a v zimě ručník. Vlasy si raději umývá večer, aby ráno neodcházela s ještě mokrou hlavou.

Jedinečný vzhled vlasům dodáte, půjdete-li si lehnout s ještě vlhkými vlasy. Nemusíte si mýt vlasy každý den. Teprve den po umytí (nebo až po dvou dnech, záleží na typu vlasů) je možné z nich vytvořit skutečně pěkný drdol.

Je celkem zbytečné používat jakékoliv vlasové doplňky. Pokud jste dospělé, pokuste se vyhnout čelenkám, sponkám nebo jiným ozdobám.

Při výběru účesu berte v potaz i svůj věk.

Léto je vítaným ročním obdobím. Vlasy získávají dokonalé vzezření. Slaná mořská voda a sluníčko udělají své. Vlasy jsou hrubší, zesvětlené, a dokonce slané.

A samozřejmě nesmíme zapomínat na parfém. Trocha parfému ve vlasech, za uchem nebo v zátylku přece nikomu nemůže ublížit.

NĚCO MÁLO O PLASTICE

Pařížanky nechodí na plastiku, protože chtějí věřit tomu, že by měly umět přijmout své tělo tak, jak jim ho maminka se vší láskou a pečlivostí vyrobila. Měly by ho nejen umět přijmout, ale také ho zkrášlovat díky znalostem sebe sama. Je to možná trošku nezáživná, ale zároveň vzrušující záležitost. Chtěly by, abyste tomu uvěřili, ale hlavně aby tomu uvěřili jejich partneři. Ale to je omyl!

Donedávna byla plastická chirurgie ve Francii považována spíše za projev dvou psychických problémů, duševní zaostalosti a maniodepresivní psychózy. Věci se už změnily a v současnosti většina Pařížanek využívá umění plastické chirurgie k vylepšení svého těla nebo obličeje. Ale i zde platí, že jsou pravidla nastavená předem. Všeho s mírou.

Vysvětlení: Nejdřív si vyberou jednu partii těla na jedinou operaci. Tu partii, která jim doopravdy působí problémy. Může to být buď nos, nebo rty, ňadra či bříško… Následně se snaží co nejdéle odkládat první vyhlazení vrásek. Ve Francii se moc často nesetkáte s tím, že by si před třicátým pátým rokem někdo nechal udělat plastiku. Obecně vzato Pařížanky začínají bojovat s vráskami až okolo čtyřicítky, nejčastěji pomocí kyseliny hyaluronové nebo botoxu (je ale potřeba ohlídat si, aby se aplikoval jen jedenkrát ročně, jinak by to mohlo být vidět). Dokážou vyčkávat, než přistoupí k prvnímu liftingu. To bývá tak okolo padesátky. Buď jde o úpravu očních víček, váčků pod očima anebo vrásek kolem úst. Teprve v šedesáti začínají uvažovat o tom, co se označuje jako „částečný lifting“.

Plastika není tak jako v jiných zemích symbolem bohatství. Ale můžeme díky ní na chvíli zapomenout, kolik nám je. Ostatně v Paříži se o plastikách nemluví, neříká se to. Nejdůležitější však je, aby výsledek plastické operace nepřipomínal strnulou masku.

NĚCO MÁLO O PLETI

Pařížanka se nikdy příliš nelíčí. První jarní sluníčko vytáhne pihy, jindy nám můžou zčervenat tváře, třeba při lhaní, nebo když se cítíme zakřiknutě a nejistě. Přirozené zbarvení obličeje by mělo být pořád vidět. A proto by pleť neměla být příliš nalíčená.

Vysvětlení: Francouzky nepoužívají podkladový krém, protože působí jako maska. Sjednocuje barvu pleti, a to není žádoucí.

Místo podkladového krému používají Pařížanky nespočet důmyslných pomůcek. Jsou nezřetelné, ale vyzkoušené. Lze to přirovnat k tomu, když si malíř připravuje plátno, než začne nanášet barvy (tyhle přípravné práce byly uchovávány v tajnosti, a když malíř zemřel, zmizelo i jeho tajemství). S pletí se zachází téměř jako s malířským plátnem.

Místo podkladového krému se nanáší krém hydratační. Profesionální vizážisté ho používají jako podklad pro celkové líčení. Potom je potřeba skrýt nedokonalosti (kruhy pod očima, okolí kolem kořene nosu, různé pupínky) pomocí korektoru Touche Éclat Yves Saint-Laurent nebo krémem BB. Máte-li pocit, že se neobejdete bez podkladového krému, smíchejte ho s malým množstvím hydratačního krému, abyste zmírnily jeho krycí účinek. Když jdete do společnosti, používejte výraznou červenou rtěnku (Dior Addict) a na horní i spodní řasy naneste hodně maskary (Hypnôse od Lancôme). Váš pohled bude hypnotizující a zároveň tím skryjete vrásky v okolí očí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se stát Pařížankou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.