Emily Brontëová

(30. července 1818 – 19. prosince 1848), anglická spisovatelka.

Emily se narodila v Thorntonu v Yorkshiru Patricku Brontëovi a Marii Branwellové jako páté z jejich šesti dětí. Roku 1824 se rodina přestěhovala do Haworthu, kde získal její otec stálé místo vikáře.

Roku 1842 začala pracovat jako vychovatelka v Miss Patchett's Ladies Academy (ústav pro vzdělávání mladých dam) v Law Hill Hall, nedaleko Halifaxu. Později se sestrou Charlotte navštěvovaly také soukromou školu v Bruselu. Doma si pak založily vlastní školu, ale neměly žádné žáky.

Objevení básnického talentu Emily vedlo ji a její sestry Charlotte a Anne roku 1846 k vydání společné sbírky jejich básní. Chtěly se však vyhnout předsudkům, které by v polovině 19. století ženské autorky vyvolaly, proto zvolily pseudonymy skrývající jejich pohlaví. Ponechaly si jen své iniciály: Charlotte se stala Currer Bell, Anne Acton Bell a Emily Ellis Bell.

Stejně jako její sestry měla i ona zdraví oslabené drsným podnebím doma a ve škole. Během pohřbu svého bratra v září roku 1848 prochladla. Odmítla lékařské ošetření a 19. prosince 1848 zemřela na tuberkulózu. Byla pohřbena v Haworthu.

Vichrné návrší

Tento historický román se odehrává od druhé poloviny 18. století do počátku 19. století.

Působivý román je mistrnou psychologickou studií člověka, který zasvětil život pomstě. Autorka sugestivně líčí prostředí, v němž hrdina vyrůstal, objasňuje příčiny, pro které se z normálního chlapce vyvinul v ovzduší nenávisti tvor, který splácí všechny domnělé i skutečné křivdy nelidským způsobem a jenž nezná slitování ani sám se sebou. Jediná bytost, žena, která je schopná učinit z něho normálního člověka, se provdá za jeho soka a za dramatických okolností umírá. Tím jsou spáleny všechny mosty mezi hrdinou a okolním světem a začíná příběh fanatické pomsty na všech příslušnících rodiny milované ženy.

Emily Brontëová

Vichrné návrší

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-67-3

KAPITOLA 1

1801

Před chvílí jsem se vrátil z návštěvy u hospodáře — jediného souseda, který mi tu bude na obtíž. Tohle je opravdu krásný kraj. V celé Anglii bych si snad nevybral kout tak docela odříznutý od společenského shonu. Pro misantropa úplný ráj — a my dva, pan Heathcliff a já, se o tu pustinu jistě svorně podělíme. Znamenitý člověk! Věru ani netušil, jak mi srdce vůči němu zjihlo, když jsem k němu přijel a on tak podezíravě zatáhl obočí nad černýma očima, a když jsem se mu představil, zatvrzele a nedůvěřivě zaryl prsty ještě hloub do kazajky.

„Pan Heathcliff?“ zeptal jsem se.

V odpověď jen přikývnutí.

„Lockwood, váš nový nájemce. Pokládám si za čest navštívit vás co nejdřív po svém příjezdu, a rád bych vám vyjádřil naději, že jsem vám tím neodbytným ucházením o nájem dvorce Drozdiny snad nezpůsobil velké svízele. Včera jsem se dověděl, že prý zamýšlíte -—“

„Dvorec Drozdiny je můj,“ vskočil mi do řeči a škubl rameny. „Nedovolil bych nikomu, aby mi dělal svízele, kdybych mu v tom mohl zabránit. Pojďte dál!“

To „pojďte dál“ procedil mezi zuby a pomyslel si při tom: „vem vás čert!“ Ani branka, o kterou se opíral, neprojevila při těch slovech nejmenší ochotu se pohnout, a snad právě proto jsem si umínil, že pozvání vyhovím — zajímal mě ten člověk, patrně ještě přepjatěji uzavřený než já.

Teprve když uviděl, že můj kůň lehce strká hrudí do té přehrady, natáhl ruku, sňal řetěz, zamračený vykročil vydlážděným chodníčkem napřed, a když jsme vešli na dvorek, zavolal:

„Josefe, ujmi se koně pana Lockwooda a přines nám trochu vína!“

„Tohle bude asi všechno služebnictvo,“ napadlo mi, jak jsem uslyšel ten dvojí rozkaz. „Není divu, že mezi dlaždicemi roste tráva a živé ploty jsou nestříhané, jen okousané dobytkem!“

Josef byl starší člověk, vlastně stařec — snad hodně letitý, ač zdravý a zdatný. „Pomoz Pán Bůh,“ polohlasem si zabručel mrzutě a nevrle, vzal mi koně a přitom na mne udělal kyselý obličej, což jsem si shovívavě vyložil tak, že asi potřebuje boží pomoc, aby mohl strávit oběd, a jeho zbožný povzdech se tedy vůbec nevztahuje na můj nenadálý příchod.

Vichrné návrší je název Heathcliffova obydlí. To přídavné jméno názorně vyjadřuje, že za atmosférických bouří se tam opírá prudká vichřice. Věru, tam nahoře se asi za každého počasí řádně provětrají na čerstvém vzduchu! Jak mocně tam přes to návrší duje severák, může člověk posoudit podle několika zakrslých borovic na konci domu, nahnutých úplně šikmo, a podle řady vyčouhlých hlohů, které mají všechny větve obrácené k jedné straně, jakoby vztažené k slunci v úpěnlivé prosbě o almužnu. Na štěstí byl stavitel prozíravý a postavil zdi silné, úzká okna jsou v nich vsazena hluboko a na rozích jsou chráněny velkými přečnívajícími kameny.

Než jsem přestoupil práh, zastavil jsem se v obdivu před spoustou groteskních ozdob, vytesaných v průčelí zvláště kolem hlavního vchodu, nad nímž jsem mezi změtí zvětralých křídlatých lvů a nestydatých pacholátek rozeznal letopočet „1500“ a jméno „Hareton Earnshaw“. Byl bych k tomu rád něco poznamenal a požádal nevrlého majitele o stručné údaje o jeho domě, ale počínal si u dveří tak, jako by si přál, abych honem vešel, nebo vůbec zmizel, a nechtělo se mi dráždit jeho netrpělivost dříve, než si prohlédnu vnitřek.

Jedním krokem jsme se octli v rodinném obývacím pokoji — bez vstupní síňky nebo chodby. Převážně se mu zde říká „sednice“. Obyčejně je to zároveň kuchyně i jídelna, ale na Vichrném návrší je kuchyně patrně nucena docela ustoupit někam do pozadí, alespoň tam tlachání jazyků a řinčení kuchařského náčiní doléhalo hodně zpovzdálí a kolem velikého ohniště jsem vůbec nepozoroval známky smažení, vaření nebo pečení, ani na zdích záblesky měděných pánví a cínových cedníků. Na jednom konci sednice se arci třpytil odlesk záře a žáru na seřazených velikánských cínových mísách a mezi nimi rozestavených stříbrných džbáncích a číších v policích ohromného dubového misníku, navršených až po samý krov. Nebyl vůbec podezděný — zvědavým očím byla obnažena cela jeho kostra, ledaže ji tu a tam zacláněla široká lišta, na ní byly narovnány bochníky ovesného chleba a hovězí, skopové a šunkové kýty. Nad stříškou ohniště byly všelijaké zlověstné staré pušky a pár jezdeckých pistolí, a na její římse stály jako pro ozdobu tři pestře pomalované plechové krabice. Podlaha byla z hladkého bílého kamene; židle s vysokými lenochy, hodně starosvětské, natřené zeleně, a tu a tam vykukovalo z přítmí několik černých, neohrabaných. Ve výklenku pod misníkem ležela velká tmavohnědá lovecká fena, obklopená chumlem kňučících štěňat, a v různých skrýších číhali ještě jiní psi.

Ta místnost i se svým zařízením by nebyla bývala žádným překvapením u nás na severu u prostého sedláka s drsnou tváří a svalnatýma nohama, které se tak pěkně vyjímají v přiléhavých kalhotách a holínkách, jakého v lenošce za kulatým stolem a před sebou korbel zpěněného piva, můžete tady v těch kopcích spatřit kdekoli v okruhu pěti až šesti mil, přijdete-li v pravý čas po obědě.

Ale pan Heathcliff působí ve svém příbytku a při tom způsobu života podivně, jako protiklad. Pleť má tmavou jako cikán, oblek a způsoby panské — to jest takové jako leckterý zeman; vypadá snad dost zanedbaně, ta nedbalost mu však není na újmu, protože má pěknou vzpřímenou postavu, a je to asi mrzout. Leckdo by ho možná podezíral z neomalené nadutosti, ale já mám v nitru nějakou souzvučnou strunu, která mi napovídá, že to nic takového není: vím instinktivně, že jeho uzavřenost pramení z odporu k okázalým citovým projevům, k vzájemnému prokazování laskavosti. Dovede milovat i nenávidět v skrytu a pokládá to skoro za drzost, když ho někdo na oplátku miluje nebo nenávidí. Ale nesmím se tolik ukvapovat — příliš ochotně mu propůjčuji své osobní vlastnosti. Jestliže Heathcliff při setkání s někým, kdo se k němu hlásí jako známý, nedůtklivě schovává ruku, má pro to možná úplně rozdílné důvody, než jaké k tomu vedou mne. Mám patrně povahu dost podivínskou. Nebožka maminka aspoň říkala, že nebudu nikdy mít utěšený domov, a ještě loni v létě jsem podal důkaz, že ho vůbec nejsem hoden.

Užíval jsem měsíc krásného počasí u moře a náhodou jsem se tam ve společnosti seznámil s velice okouzlujícím stvořením — vzhlížel jsem k ní jako k bohyni, dokud mě vůbec nebrala na vědomí. Nikdy jsem jí nahlas „nevyznal lásku“, ale dovedou-li oči mluvit, i největší hlupák mohl uhodnout, že jsem v tom až po uši. Konečně mi porozuměla a také se na mne podívala — nejroztomilejší pohled, jaký si lze představit. A co jsem udělal já? Zahanbeně se přiznám — úplně jsemzledověl a stáhl se do sebe jako hlemýžď; při každém jejím pohledu jsem zchladl a uzavřel se ještě víc, až ta naivní chudinka nakonec zapochybovala, zda ji nemámí smysly, a celá popletená a zničená, že se mohla tak zmýlit, přemluvila mamá, aby se sebraly a odjely.

Pro tento svůj podivínský sklon jsem si získal pověst člověka úplně bez srdce — jen já mohu posoudit, jak nezaslouženou.

Posadil jsem se do židle na dlaždicích před ohništěm naproti té, k níž přistoupil hospodář. Chvíli jsme oba mlčeli, a já jsem se zatím pokoušel pohladit tu psí matku, která nechala svých mláďat a zlověstně se zezadu připlížila k mým nohám, s tlamou uslintanou a zuby vyceněnými, jen chňapnout. Na mé pohlazení se jí z chřtánu ozvalo protáhlé zavrčení.

„Nechte toho psa radši být,“ zabručel souzvučně Heathcliff a kopnutím zamezil lítější projevy. „Ta fena není na mazlení zvyklá — a taky ji tu k tomu nemám.“

Pak rázně přikročil k postranním dveřím a znovu vykřikl: „Josefe!“

Josef v hlubinách sklepa cosi nesrozumitelně zamručel, ale nic nenaznačovalo, že by se chystal jít nahoru, a tak se jeho pán vrhl za ním dolů a nechal mě na pospas zuřivé feně a dvěma zlým chundelatým ovčáckým psům, kteří vespolek s ní nedůvěřivě střežili každé mé hnutí.

Nestál jsem o to, přijít do styku s jejich tesáky, a tak jsem se raději ani nepohnul. Netušil jsem ovšem, že by pochopili i mlčelivé urážky, a bohužel jsem začal na tu trojici mrkat a dělat obličeje, a nějakým pošklebkem jsem paničku tak vydráždil, že se najednou rozlítila a skočila mi na klín. Prudce jsem ji shodil a honem jsem k sobě přitáhl stůl, aby na mne nemohla. Toto počínání pobouřilo celou smečku — půl tuctu čtyřnohých ďáblů různého vzrůstu a stáří se vyřítilo ze skrytých brlohů a svorně se na mne vrhlo. Pocítil jsem, že si, vybrali za cíl svých útoků zejména mé paty a šosy kabátu — větší útočníky jsem vydatně odrážel pohrabáčem, seč jsem byl, a musel jsem se hlasitě dožadovat pomoci někoho z domácnosti, aby zjednal klid.

Heathcliff a jeho sluha vylezli po schodech ze sklepa až k zlosti netečně. Nehnuli sebou snad ani o vteřinu hbitěji, než byli zvyklí, ačkoli se před ohništěm strhla vřava zuřivého dorážení a štěkání.

Na štěstí si jedna obyvatelka kuchyně pospíšila víc — tělnatá panímáma s podkasanými sukněmi, holýma pažema a rozpálenýma tvářema vtrhla mezi nás, ohánějíc se pánví, a tuto zbraň i svůj jazyk uplatnila tak účinně, že se bouře kouzlem utišila, a když se na scéně objevil pán domu, zastal tam jen ji — prsa se jí vzdouvala jako moře po prudké vichřici.

„Co se k čertu děje?“ zeptal se a změřil si mě tak, že jsem to po takovém nehostinném zacházení těžko mohl snést.

„Věru, že to je k čertu!“ zabručel jsem. „Ani stádo vepřů, těch vtělených ďáblů, nemohlo být posedlé tak zlým duchem jako tyhle vaše potvory! Ještě že tu cizího člověka nenecháte se smečkou tygrů!“

„Nikoho si ani nevšimnou, když na nic nesáhne,“ prohlásil, postavil přede mne láhev a odšoupl stůl na místo. „To je správné, že tak dobře hlídají. Vypijte si sklenici vína!“

„Ne, děkuji.“

„Nepokousali vás, co?“

„Kdyby mě byl některý kousl, byl by ode mne slízl něco na památku“

Heathcliffovi se obličej rozšklebil v úsměvu.

„Ale, ale, nerozčilujte se, pane Lockwoode. Tu máte, napijte se trochu vína. Tady v tom domě jsou hosté nesmírně vzácní, a rád se přiznám, že ani já, ani mí psi je nedovedeme přivítat. Na vaše zdraví!“

Uklonil jsem se a opětoval přípitek — uvědomil jsem si, že by bylo hloupé vzdorovat kvůli smečce nezvedených psisek, a mimo to bych byl tomu člověku nerad dál poskytoval zábavu na svůj vrub, když se ukázal tak škodolibý. A on patrně uvážil, že by byla hloupost urazit dobrého nájemce, a také přišel k rozumu — trochu se umírnil, přestal se vyjadřovat tak úsečně a zavedl hovor na námět, který by mě podle jeho mínění mohl zajímat — na výhody a nevýhody té samoty, kde jsem se ubytoval.

Zjistil jsem, že dovede velmi inteligentně mluvit o věcech, jichž jsme se dotkli, a než jsem odešel domů, dostal jsem se natolik do nálady, že jsem byl ochoten navštívit ho nazítří zas.

Zřejmě si nepřál, abych návštěvu svévolně opakoval. Ale půjdu tam přec. Až se tomu divím, jaký jsem družný tvor v porovnání s ním.

KAPITOLA 2

Včera odpoledne se zamlžilo a ochladilo. Měl jsem skoro chuť strávit je doma v pracovně u krbu, místo brodit se vřesem a blátem na Vichrné návrší.

Ale když jsem po obědě (považte — obědvám mezi dvanáctou a jednou: hospodyně, obstarožná paní, najatá jako inventární položka spolu s domem, nemohla nebo nechtěla pochopit mé přání, aby mi oběd podávala v pět hodin) s tímto lenošivým záměrem přišel nahoru do svého pokoje, uviděl jsem tam služebnou na kolenou, uprostřed smetáků a kbelíků s uhlím, jak dusí oheň spoustami popelu a rozprašuje při tom pekelná mračna dýmu. Ta podívaná mě okamžitě zahnala zpátky — popadl jsem klobouk a po čtyřmílové chůzi jsem dorazil k brance Heathcliffovy zahrady právě včas, než se spustily první mokré vločky sněhové metelice.

Tam na tom holém kopci byla země umrzlá a na mrazivém vzduchu jsem se třásl po celém těle. Nemohl jsem sejmout řetěz, a tak jsem přeskočil na druhou stranu, přeběhl po vydlážděném chodníčku, lemovaném prořídlými angreštovými keři, a marně jsem klepal na domovní dveře, až mě brněly klouby a psi začali skučet.

„Ničemná chásko!“ ulevil jsem si v duchu.“ Za takové hulvátské přijetí si zasloužíte provždy vyobcování z odrůdy, ke které patříte! Já bych aspoň ve dne nezavíral dveře na závoru. Mně je to jedno — však se dovnitř dostanu!“

S tím předsevzetím jsem chytil za kliku a zuřivě jsem jí zacloumal. Z kulatého okénka stodoly vykoukl Josefův kyselý obličej.

„Co tu chcete?“ vykřikl. „Hospodář je u vovcí. Jesli s ním chcete mluvit, musíte kolem dokola, je za domem.“

„Copak uvnitř není nikdo, aby mi otevřel?“ zavolal jsem v odpověď.

„Nikdo, než paní, a ta vám neotevře, třískejte si tu a rámuste třeba do noci.“

„Proč? Nemohl byste jí říci, kdo jsem, Josefe?“

„Co vás vede! Já s tím nechci nic mít!“ zabručel a hlava zmizela.

Sníh se začal hustě sypat. Chytil jsem za kliku a chtěl jsem to zkusit znovu, ale tu se zezadu ze dvora vynořil mladíkbez kabátu, s vidlemi na rameni. Zavolal na mne, abych šel za ním, a tak jsme prošli prádelnou, vydlážděným prostranstvím, kde stála kůlna na uhlí, pumpa a budka s holubníkem, a konečně jsme se octli ve velké teplé a přívětivé sednici, kam jsem byl uveden předešle.

Byla příjemně vyhřátá a ozářená velikánským ohněm z hořícího uhlí, rašeliny a dříví, a u stolu, prostřeného k vydatné večeři, jsem s potěšením spatřil tu „paní“ — lidskou bytost, o jejíž existenci jsem do té doby neměl potuchy.

Uklonil jsem se a čekal, že mě snad vyzve, abych se posadil. Podívala se na mne, opřená zády v židli, a zůstala bez hnutí a němá.

„Zlé počasí!“ podotkl jsem. „Obávám se, paní Heathcliffová, že si ty dveře asi odnesly následky netečnosti vašeho neochotného služebnictva — měl jsem co dělat, aby mě uslyšelo!“

Vůbec neotevřela ústa. Civěl jsem na ni — ona na mne. Totiž ustavičně na mne upírala chladný pohled, bezohledný, nesmírně tísnivý a nepříjemný.

„Posaďte se,“ příkře mě vyzval mladík. „Bude tu hned.“ Poslechl jsem, odkašlal jsem si a zavolal jsem tu ničemnou Juno, která při našem druhém setkání ráčila pohnout konečkem ohonu na znamení, že mě zná.

„Krásný pes,“ zase jsem podotkl. „Hodláte se s těmi štěňaty rozloučit, paní Heathcliffová?“

„Nejsou moje,“ odpověděla roztomilá hostitelka ještě odpudivěji, než by to byl udělal sám Heathcliff.

„Aha, vaši oblíbenci jsou tamhle mezi těmi,“ mluvil jsem dál a obrátil jsem se k pelechu v přítmí, na němž se povalovalo něco jako kočky.

„To bych měla divné záliby!“ odsekla opovržlivě.

Na neštěstí to byla hromada mrtvých králíků. Zase jsem si odkašlal, přisunul jsem se blíž k ohništi a znovu jsem se zmínil o hrozném počasí.

„Neměl jste chodit ven,“ řekla, vstala a natáhla se po dvou pomalovaných plechovkách na římse nad ohništěm.

Předtím seděla tak, že na ni nedopadalo světlo, teprve pak jsem zřetelně uviděl celý její zjev i obličej. Byla útlá a zřejmě sotva odrostlá dívčím letům. Jakživ jsem neměl potěšení spatřit tak podivuhodnou postavu a jemnou tvář — drobnou, velice krásnou; zkadeřené vlasy jako len, totiž spíše zlaté, jí splývaly na štíhlý krk, a ty oči — kdyby byly měly příjemný výraz, byly by bývaly neodolatelné — na štěstí pro mé měkké srdce se v nich zračil jen jediný výraz, něco mezi opovržením a zoufalstvím — podivně nepřirozeným, jaké by v nich člověk nehledal.

Plechovky byly vysoko, téměř na ně nemohla dosáhnout. Pohnul jsem se, abych jí pomohl — osopila se na mne tak, jak by se asi osopil lakomec, kdyby se mu někdo pokoušel pomoci při sčítání jeho zlaťáků.

„Nepotřebuji vaši pomoc, mohu si je sundat sama.“

„Odpusťte,“ honem jsem se omlouval.

„Pozval vás na čaj?“ zeptala se, uvazujíc si přes pěkné černé šaty zástěru. Stála nad čajníkem, ve vztažené ruce lžičku plnou čajových plátků.

„Rád si vypiji šálek,“ odpověděl jsem.

„Pozval vás?“ opakovala.

„Ne,“ odpověděl jsem téměř s úsměvem. „Patří se přece, abyste mě pozvala vy.“

Hodila čaj zpátky, i s tou lžičkou, a dopáleně se zas posadila, čelo nakrabacené, rudý dolní ret vyšpulený, jako dítě — jen se rozbrečet.

Mladík zatím na sebe hodil řádně ošumělý kabát, postavil se zpříma před plápolajícím ohněm a úkosem si mě měřil, na mou věru jako by mezi námi byla nějaká nevyřízená krevní msta. Začínal jsem mít pochybnosti, zda patří k služebnictvu či ne — podle obleku a řeči to byl hrubý chasník, úplně bez toho hrdého sebevědomí, patrného u pana a paní Heathcliffových. Husté hnědé kudrnaté vlasy měl zježené a nepěstěné, tváře zarostlé kostnatými vousy a ruce osmahlé jako obyčejný čeledín, ale chování měl nenucené, téměř naduté, a vůči paní domu neprojevoval horlivou úslužnost.

Jelikož chyběly důkazy, jasně svědčící o jeho postavení v domě, soudil jsem, že bude nejlépe nevšímat si jeho podivného chování, a za pět minut mě Heathcliffův příchod do jisté míry vysvobodil z nepříjemných rozpaků.

„Vidíte, pane Heathcliffe, přišel jsem, jak jsem slíbil,“ uvítal jsem ho s předstíranou veselou náladou, „a jak se obávám, ta chumelenice mě donutí, abych se tu půl hodiny zdržel, jestli mi na tak dlouho můžete poskytnout útulek.“

„Půl hodiny?“ opáčil a začal si s šatů střásat bílé vločky. „Divím se, proč si zrovna vyberete takovou vánici, když se chcete toulat venku. Víte, že byste mohl zabloudit do slatin? I lidé, kteří se tady v našich vřesovištích dobře vyznají, často v takové tmě a metelici sejdou z cesty, a já vám povídám, že zatím není naděje na změnu počasí.“

„Snad by mohl někdo z vaší čeledi jít se mnou a zůstat u mne do rána — mohl byste se mnou někoho poslat?“

„Ne, nemohl.“

„Opravdu? No dobrá, musím se tedy spolehnout na svůj důvtip.“

„Hm!“

„Bude čaj?“ zeptal se ten v ošumělém kabátě a odvrátil posupný pohled ode mne k mladé paní.

„Pro něho také?“ Její otázka platila Heathcliffovi.

„Tak dělej, ano?“ odpověděl jí tak surově, až jsem sebou škubl. Tón, jímž to vyslovil, svědčil o vrozené zlé povaze. Už mě přešla chuť pokládat Heathcliffa za znamenitého člověka. Když přípravy skončily, pozval mě ke stolu slovy:

„Tak, přistrčte si židli“ A všichni, včetně toho venkovského klacka, jsme si přisedli ke stolu — dali jsme se do jídla a zavládlo ponuré ticho.

Domníval jsem se, že jsem-li já příčinou té chmurné nálady, měl bych se přičinit, abych ji rozptýlil. Nemohou tu přece každodenně sedět tak posupně zamlklí — vždyť je nemožné, i kdyby měli tu nejhorší povahu, že by se ustavičně všichni takhle kabonili den co den.

„To je zvláštní,“ spustil jsem, sotva jsem zhltl jeden šálek a čekal na druhý, „je to zvláštní, jak zvyk někdy utváří naše záliby a představy. Leckdo by nedovedl pochopit, pane Heathcliffe, že můžete vůbec být šťastný v takovém vyhnanství, tak úplně odříznutý od společnosti, jak tady žijete. Ale troufám si tvrdit, že v rodinném kruhu a po boku vaší roztomilé paní, která jako dobrý duch bdí nad vaším domovem a srdcem —“

„Mé roztomilé paní!“ vpadl mi do řeči s takřka ďábelským úšklebkem. „Kde je — ta má roztomilá paní?“

„Myslím paní Heathcliffovou, vaši choť.“

„Aha, ano — vy chcete říci, že její duch zastává místo strážného anděla a že bdí nad osudy Vichrného návrší, i když opustil její tělesnou schránku. Je to tak?“

Viděl jsem, že jsem se dopustil nehorázného omylu, a pokoušel jsem se to napravit. Mohl jsem si uvědomit, že je mezi nimi příliš velký věkový rozdíl, takže pravděpodobně nemohou být manželé. Jemu bylo asi čtyřicet: u mužů období plné duševní síly, kdy se jen málokteří kochají klamnou představou, že si je dívky berou z lásky — ten přelud je nám vyhrazen pro potěchu na sklonku života. Ona nevypadala ani na sedmnáct.

Tu se mi rozbřesklo — „třeba je její muž ten klacek, co tady vedle mne pije čaj z misky a jí chleba nemytýma rukama — ovšem, pan Heathcliff mladší! Tak to dopadá, když někdo žije jako za živa pohřbený — zahodila se tady s tím nekňubou, poněvadž prostě nevěděla, že jsou na světě lepší mládenci! Hrozná škoda — musím si dát pozor, aby snad kvůli mně nelitovala, že si ho vybrala.“

Mohlo by se zdát, že mi ten poslední nápad vnukla ješitnost, ale věru ne. Můj soused u stolu mě takřka odpuzoval a věděl jsem ze zkušenosti, že já působím dost přitažlivě.

„Paní Heathcliffová je má snacha,“ řekl Heathcliff na potvrzení mé domněnky. Přitom o ni zavadil zvláštním pohledem— nenávistným, ledaže by měl svaly v obličeji už tak zavile strnulé, že nejsou schopny tlumočit mluvu jeho duše, jako u jiných lidí.

„Nu ovšem — vy jste ten šťastlivec, který vlastní tuhle dobrodějnou vílu,“ prohodil jsem k svému sousedovi.

Dopadlo to ještě hůř než prve — mladík zrudl a zaťal pěst, zřejmě jako by měl chuť se na mne vrhnout. Ale patrně se ihned vzpamatoval a zdusil to pobouření tlumenou hrubou nadávkou, která patřila mně — úmyslně jsem ji však nevzal na vědomí.

„Máte s těmi dohady smůlu,“ prohlásil hostitel. „Ani já, ani on nemáme právo zvát tu vaši dobrou vílu svou ženou — její manžel je mrtvý. Hekl jsem, že je má snacha, musela tedy být provdána za mého syna.“

„Tenhle mladý muž tedy —“

„Samozřejmě není můj syn!“

Heathcliff se opět ušklíbl, jako by to skoro byl drzý žert pokládat ho za otce toho nekňuby.

„Já se jmenuju Hareton Earnshaw,“ zabručel druhý, „a radil bych vám, abyste to jméno měl ve vážnosti!“

„Nedal jsem najevo opak,“ odpověděl jsem a v duchu jsem se musel smát jeho tónu, jímž se mi tak důstojně představil.

Zadíval se na mne, tak dlouho, že mě přešla chuť opětovat jeho upřený pohled, ze strachu, že bych třeba neodolal pokušení zfackovat ho nebo projevit své veselí nahlas. Začínal jsem mít neomylný pocit, že v tom rodinném kroužku nejsem ve svém živlu. To neutěšené duchamorné ovzduší nabývalovrchu a víc než vyvažovalo příjemné tělesné teplo, jež mě zahrnovalo, a tak jsem si umínil, že si dám pozor, než bych se do toho pohostinného domu odvážil po třetí.

Když jsme trapné jídlo skončili a nikdo už ani slovem nenavázal družný rozhovor, přikročil jsem k oknu, abych se podíval, co dělá počasí.

Byla to podívaná žalostná — stmívalo se předčasně a obloha i kopce splývaly v prudkém víření husté sněhové vánice.

„Teď bych se asi nedostal domů, kdyby mi někdo neukázal cestu,“ řekl jsem bezděky. „I silnice už bude zavátá, a kdyby nebyla, neviděl bych ani na krok.“

„Haretone, zažeň těch pár ovcí pod přístřešek u chlíva. Sníh by je zavál, kdybys je celou noc nechal v ohradě. A zahraď je prknem.“ nakázal Heathcliff.

„Co mám dělat?“ Nenechal jsem se odbýt, byl jsem čím dál tím roztrpčenější.

Na tu otázku jsem nedostal odpověď. Ohlédl jsem se a viděl jsem tam jen Josefa, který přišel s vědrem ovesné kaše pro psy, a paní Heathcliffovou -— stála opřená nad ohništěm a bavila se pálením sirek z balíčku, který shodila s římsy, když tam stavěla plechovku s čajem.

Josef složil břímě, káravě se rozhlédl po místnosti a zaskuhral nakřáplým hlasem:

„Jářku, co to je za způsob? Vy tady okouníte, ne-li hůř, vy budižkničemu, a všichni už jsou venku! Ale škoda řečí — vy se už nikdy nepolepšíte, nakonec se dostanete rovnou k čertu do pekla za svou mámou, ta už je tam dávno před vámi.“ Chvíli jsem se domníval, že ten výmluvný proslov platí mně, a celý rozzuřený jsem se už chtěl po tom starém ničemovi rozehnat s úmyslem, že ho vykopnu ze dveří.

Zarazila mě však paní Heathcliffová svou odpovědí.

„Že se nestydíte, starý pokrytče! Nebojíte se, že vás čert odnese za živa, když se ho každou chvíli dovoláváte? Dejte si pozor a přestaňte mě dráždit, sic mu povím, že by se mi náramně zavděčil, kdyby si pro vás přišel hned! Stůjte! Počkat, Josefe!“ rozkřikla se a vzala z police podlouhlou černou knihu. „Já vám ukážu, jaké dělám pokroky v černokněžnictví — však vás brzy přesvědčím, co dokážu! Ta rezavá kráva nechcípla náhodou, a vaše revma se sotva dá počítat ke zkouškám, které sesílá Prozřetelnost!“

„Bezbožnice! Bezbožnice!“ zasípal starý. „Zbav nás Hospodin všeho zlého!“

„To vy jste zatracenec a zavržený! Ať už jste pryč — sic budete doopravdy litovat! Já si vás všecky vypodobním z vosku a hlíny a první, kdo překročí meze, ten — já vám nepovím, co se mu stane, ale uvidíte! Kliďte se, sic vás uhranu!“

Malá čarodějnice posměšně a přitom zlověstně zablýskla krásnýma očima a Josef se roztřásl opravdovou hrůzou. Honem se šoural ze dveří s polohlasnou modlitbou a s výkřikem: „Bezbožnice!“

Pomyslil jsem si, že si tak počíná z jakési zoufalé potřeby trochu se povyrazit, a když jsem s ní osaměl, pokusil jsem se ji pohnout k účasti s mými starostmi.

„Jistě mi odpustíte, paní Heathcliffová, že vás obtěžuji,“ řekl jsem vážně — „žena s takovou tváří jako vy přece nemůže mít tvrdé srdce. Mohla byste mi snad říci, podle čeho bych se měl cestou řídit, vždyť nemám ani ponětí, jak se dostanu domů, zrovna tak, jako kdybyste se vy chtěla odtud dostat do Londýna!“

„Vraťte se tamtudy, kudy jste přišel,“ odpověděla a uvelebila se v židli, přitáhla si svíčku a otevřela před sebou tu podlouhlou knihu. „Je to náramně stručná rada, ale nejlepší, jakou vám mohu dát.“

„Ale až se dovíte, že mě našli mrtvého ve slatinách nebo zasypaného pod závějí, nebudete pak mít výčitky svědomí, že je to částečně vaše vina?“

„Jak to? Já s vámi nemohu jít! Nepustili by mě ani přes zahradu.“

„Mně by přece ani nenapadlo prosit vás, abyste potmě a v tom počasí kvůli mně vytáhla paty z domu! Já vás jen žádám, abyste mi řekla, kudy se dostanu domů, a ne abyste mi ukázala cestu. Snad byste se u pana Heathcliffa mohla přimluvit, aby se mnou někoho poslal.“

„Koho? Je tady jen on, Earnshaw, Zilla, Josef a já. Tak kdo má s vámi jít?“

„Copak nemáte v hospodářství čeleď?“

„Ne — nikdo jiný tu není.“

„Je tedy zřejmé, že tady budu nucen zůstat.“

„To si vyřiďte s hospodářem. Já s tím nemám co dělat.“

„Snad aspoň dostanete za vyučenou, že se nemáte tak lehkomyslně toulat tady v těch kopcích,“ křikl Heathcliff zezadu z kuchyně. „A zůstat tady — my tu nejsme pro hosty zařízení. Musel byste se vyspat v jedné posteli s Haretonem nebo s Josefem.“

„Mohu se vyspat tady v židli,“ odpověděl jsem.

„Kdepak! Cizí člověk je pro mne cizí člověk, může být bohatý nebo chudý — nikdy bych žádnému nedovolil, aby se mi potloukal po domě, když na něho nemůžu dávat pozor!“ prohlásil ten nezdvořilý lotr.

Bylo to urážlivé a mne přešla trpělivost. Dal jsem svou roztrpčenost najevo nahlas a vyběhl jsem ze dveří těsně kolem něho. V tom spěchu jsem na dvoře vrazil do Earnshawa. Byla taková tma, že jsem nemohl rozeznat, kudy se dostanu ven, a jak jsem bloudil po dvoře, vyslechl jsem další ukázku, jak jsou tam na sebe zdvořilí.

Zprvu se zdálo, že by se mne mladík chtěl ujmout.

„Půjdu s ním až k parku,“ řekl.

„K čertu s ním půjdeš!“ okřikl ho jeho pán, či v jakém byl vlastně vůči němu vztahu. „A kdo se postará o koně, co?“

„Lidský život snad stojí za to, aby se kvůli němu koně jeden večer zanedbali — někdo musí jít,“ prohlásila polohlasem paní Heathcliffová — vlídněji než jsem čekal.

„Ty nemáš co poroučet!“ odsekl Hareton. „Když ti na něm tolik záleží, tak radši mlč!“

„Ať vás tedy straší jeho duch! A pan Heathcliff ať už nikdy nesežene žádného nájemce, dokud se Drozdiny nerozpadnou v trosky!“ vykřikla pronikavě.

„Jen poslouchejte, poslouchejte! Přivolává na ně kletbu!“ zabručel Josef, k němuž jsem zamířil.

Byl na doslech — seděl v chlévě a dojil krávy ve světle lucerny, a tu jsem bez okolků popadl, křikl jsem na ně, že ji zítra pošlu zpátky, a hnal jsem se k nejbližší brance.

„Hospodáři, hospodáři, krade nám lucernu!“ vřískal starý a pustil se za mnou. „Alou, psi — alou, Rafe, alou, Vlku, chyť ho, chyť ho!“

Sotva jsem branku otevřel, dva chlupatí netvoři mi skočili na krk, povalili mě na zem a vyrazili mi lucernu, která zhasla. Heathcliff a Hareton se rozchechtali, čímž mému vzteku a ponížení nasadili korunu.

Na štěstí bylo psům zřejmě po chuti, že si mohou protáhnout tlapy, zívnout a zašvihat ohonem, a patrně neměli zálusk sežrat mě za živa, ale nesměl jsem se ani pohnout, musel jsem tam zůstat ležet, dokud se jejich zlomyslným pánům nezráčilo mě vysvobodit. Vstal jsem, bez klobouku, třásl jsem se hněvem a zařval jsem na ty ničemy, že mě musí pustit ven — že se jim povede zle, jestli mě tam zdrží třeba jen minutu — a připojil jsem několik nesouvislých hrozeb, neurčitých a mlhavých, ale zavile pomstychtivých — až málem zaváněly králem Learem.

Z prudkého rozčilení se mi hojně spustila krev z nosu, Heathcliff se však nepřestával smát a já jsem nepřestával nadávat. Nevím, jak by ten výjev byl skončil, nebýt tam jedné osoby, rozumnější než já a dobromyslnější než můj hostitel. Zilla, ta tělnatá hospodyně, nakonec vyšla z domu a začala se vyptávat, co to je za povyk. Myslila, že na mně někdo z nich chtěl spáchat násilí, a poněvadž si netroufala napadnout pána domu, spustila salvu hromobití na toho mladšího lotra.

„Co to zas je, pane Earnshawe? Ještě tady budete vraždit lidi před vlastním práhem! Kdo to má tady u vás vydržet — podívejte se na toho chudáčka, vždyť sotva popadá dech! Pst, pst, nesmíte tolik křičet! Pojďte se mnou, já vám krev zastavím no tak, buďte už zticha!“

Při těch slovech mi znenadání vchrstla za krk hrnek vody a vtáhla mě do kuchyně. Heathcliff šel za námi — veselí, vyvolané tou příhodou, rychle zas vystřídala jeho obvyklá nevrlost.

Bylo mi hrozně špatně, hlava se mi točila a šly na mne mdloby, a tak jsem přece jen byl nucen přijmout nocleh v jeho domě. Řekl Zille, aby mi dala skleničku pálenky, a pak se z kuchyně vzdálil. Splnila jeho rozkaz, což mě trochu vzkřísilo — projevovala mi při tom soustrast v mém povážlivém postavení a zavedla mě na lože.

KAPITOLA 3

Vedla mě nahoru a napomínala, abych svíčku zakryl a nedělal hluk, poněvadž hospodář má podivínské vrtochy, pokud jde o tu světnici, kde mě chce uložit, a nikdy by tam o své vůli nenechal nikoho přenocovat.

Zeptal jsem se, proč.

Odpověděla, že neví — že je v domě ani ne dva roky, že se tam dějí všelijaké podivné věci a ona se už ničemu ani nediví.

Byl jsem tak otupělý, že jsem se sám už ničemu nedivil — zavřel jsem se na petlici a rozhlížel jsem se, kde je postel. Celé zařízení se skládalo z židle, truhly a veliké dubové skříně, v níž byly nahoře vyříznuté obdélníky, podobné kočárovým okénkům.

Přistoupil jsem k té almaře, podíval jsem se dovnitř a viděl jsem, že to je jakási zvláštní starodávná postel, velmi výhodně sestrojená k tomu účelu, aby nebylo pro každého člena rodiny zapotřebí zvláštní ložnice. Byl to vlastně malý přístěnek a okenní římsa nahrazovala noční stolek.

Odšoupl jsem posuvnou dřevěnou přepážku, vlezl jsem dovnitř se svíčkou, zase jsem ji zasunul a měl jsem pocit, že jsem tam v bezpečí před bdělým Heathcliffem a kýmkoli jiným.

Postavil jsem svíčku na římsu, na níž bylo v koutě narovnáno několik zplesnivělých knih a jejíž nátěr byl celý poškrábaný vrytými nápisy. Bylo to však jen jediné jméno, které se tam opakovalo ve všelijakých písmenkách, velkých i malých — Kateřina Earnshawová, nebo tu a tam Kateřina Heathcliffová, a pak zase Kateřina Lintonová.

V netečné otupělosti jsem si opřel hlavu o okno a stále jsem si znovu a znovu slabikoval Kateřina Earnshawová — Heathcliffová — Lintonová, až se mi zavřely oči. Neodpočaly si však ani pět minut, když tu ze tmy najednou oslnivě zasvítila bílá písmena, strašidelná jako zjevení — ve vzduchu se rojily samé Kateřiny. Vzburcoval jsem se, abych to dotěrné jméno zapudil, a zjistil jsem, že se knot svíčky sklání k jedné z těch starodávných knih a v přístěnku se šíří zápach přiškvařené teletiny.

Knot jsem uštípl, celý zmalátnělý zimou a úpornou nevolností jsem se posadil a rozevřel jsem si na kolenou ten poškozený svazek. Byla to bible s vybledlým tiskem, strašně páchnoucí plísní. Na předsádce stálo: „Moje kniha, Kateřiny Earnshawové“, a letopočet z doby skoro před čtvrt stoletím.

Zavřel jsem ji a vzal jsem druhou, potom zas třetí, až jsem si je prohlédl všechny. Kateřina měla vybranou knihovnu a hodně zpustošenou, což svědčilo o tom, že neležela ladem, třebaže vždy nesloužila pravému účelu — snad ani jedna kapitola nezůstala ušetřena zápisků poznamenaných perem a inkoustem, nebo aspoň úryvků — bylo jich plno na každém nepotištěném kousku stránek. Někdy to byly jednotlivé věty, jinde to vypadalo úplně jako deník, načmáraný nemotornýmdětským rukopisem. Nahoře na jedné prázdné stránce (asi to byl úplný poklad, když ji v knize objevila) jsem se náramně pobavil výtečnou karikaturou milého Josefa — v hrubém náčrtku, ale zdařilou.

Ihned ve mně vzbudila zájem o tu neznámou Kateřinu, a tak jsem vybledlé hieroglyfy honem začal luštit.

„Hrozná neděle!“ začínal odstavec pod karikaturou. „Kéž by se tatínek vrátil! Hindley jako jeho náhradník je ohavný — s Heathcliffem zachází ukrutně — musíme se s H. vzbouřit — dnes večer jsme už zahájili první kroky.

Celý den lilo jako z konve, nemohli jsme jít do kostela, a tak nás Josef musel shromáždit k pobožnosti v podkroví. Hindley se ženou se v pohodlí vyhřívali dole u krbu a vsadím se, že nedělali nic, jen si čtli z bible — a Heathcliff, já a náš nešťastný čeledín jsme museli vzít modlitební knihy, vylézt po žebříku na půdu a tam nás posadil do řady na pytel zrní. Tetelili jsme se zimou, div jsme se nerozbrečeli, a jen jsme doufali, že Josefa také roztřese zima, aspoň nám pak už kvůli sobě udělá krátké kázání. Marná naděje! Pobožnost trvala přesně tři hodiny, a když nás bratr viděl jít dolů, byl ještě tak drzý, že se podivil: ,Cože, už jste skončili?ʼ

V neděli večer jsme si vždycky směli hrát, když jsme nedělali velký hluk — teď se nesmíme ani trochu zasmát, hned nás pošle do kouta!

,Nezapomínejte, že tu je hlava rodiny,ʼ říká ten tyran. ,První, kdo mě rozzlobí, si to řádně odnese! Tady musí být úplný klid a ticho! Co to zas bylo, ty kluku? Frances, buď tak hodná a zatahej ho za pačesy, máš ho po ruce — slyšel jsem ho, jak luskl prsty.ʼ Frances ho důkladně zatahala za vlasy a pak si šla manželovi sednout na klín. A tak tam seděli hodinu jako dvě robátka, líbali se a mluvili nesmysly — pitomé žvásty, za jaké bychom se my styděli.

Zařídili jsme se hezky útulně ve výklenku misníku, jak nám to naše prostředky dovolovaly. Jen jsem svázala naše zástěrky a zavěsila jsem je tam jako záclonku, a tu přišel Josef ze stáje. Strhne dílo mých rukou, zpohlavkuje mě a zaskuhrá:

,Pána sotva pochovali, sabatu eště není konec, slovo Boží vám eště zní v uších, a co se to opovažujete, darebné děti? Styďte se! Nechte zábavy a tiše seďte! Je tu dost dobrých knih, jen kdybyste je chtěli číst! Seďte zticha a myslete na spásu svých duší!ʼ

Potom jsme museli vylézt a sednout si tak, aby nám od ohně aspoň slabě svítilo na potištěné stránky starých špalků, které nám vrazil do ruky.

Nemohla jsem u toho vydržet. Popadla jsem tu usmolenou knihu za odřený hřbet, mrštila jsem ji psům na pelech a prohlásila jsem, že dobré knihy nenávidím.

Heathcliff svou odkopl také tam. A pak nastalo dopuštění.

,Pane Hindley!ʼ zařval náš domácí kaplan. ,Poďte sem! Slečna Káťa utrhla hřbet Helmici spásy a Heathcliff si vylil vztek na prvním dílu Široké cesty k věčnému zatracení! Je to hrůza hrůzoucí, že je necháte tak řádit! Jo, jo, starý by jim byl důkladně nařezal — ale ten je v Pánu!ʼ

Hindley se přihnal ze svého ráje u krbu, chytil nás jednoho za límec a druhého za ruku a strčil nás oba dozadu do kuchyně, kde nás Josef svatosvatě ujišťoval, že si pro nás zaručeně přijde Luciper, a s takovou útěchou jsme si zalezli každý do jiného koutku, kde máme očekávat jeho příchod.

Vzala jsem si z police tuhle knihu a kalamář, otevřela jsem dveře do sednice dokořán, abych měla světlo, a mohla bych teď aspoň dvacet minut psát, ale můj kamarád je netrpělivý, navrhuje, abychom si vypůjčili plášť naší dojičky, schovali se pod něj a proběhli se ve vřesovišti. Dobrý nápad — až sem ten starý bručoun přijde, bude si možná myslet, že se jeho proroctví splnilo — venku v dešti nám beztak nemůže být víc zima než tady.“

Kateřina svůj záměr patrně provedla, neboť příští věta vyzněla docela jinak — plačtivě.

„Ani se mi nesnilo, že se kvůli Hindleymu tolik napláču!“ psala. „Hlava mě bolí, že mi vadí i polštář, a přece nemůžu přestat. Chudák Heathcliff! Hindley mu nadává tuláků a nesmí už s námi ani sedět u stolu, ani jíst; zakázal mi, že si s ním nesmím hrát, a vyhrožuje, že ho vyžene z domu, jestli se proviní proti jeho rozkazům.

Vytýká tatínkovi (jak se opovažuje!), že H. všecko dovolil, a zaklíná se, že ho odkáže do patřičných mezí —“

Začal jsem nad tou vybledlou stránkou klímat — zrak mi od toho rukopisného záznamu zabloudil na titulní list. Přečetl jsem si název, vytištěný červenými ozdobnými  písmeny: „Sedmdesátkrát sedm a první ze sedmdesáti prvních. Nábožné pojednání, které proslovil důstojný pán Jabes Branderham v kapli na gimmerdenských slatinách.“ Chvíli jsem si v polospánku lámal hlavu, co asi má Jabes Branderham na ten námět co povědět, a pak jsem padl na postel a usnul.

Běda, jaké následky má mizerný čaj a mizerná nálada! Co jiného mohlo být příčinou, že jsem měl tak strašnou noc? Nepamatuji, že bych byl zažil druhou, která by se s ní vůbec dala srovnat, od té doby, co mám schopnost trpět.

Skoro ještě než jsem si přestal uvědomovat, kde jsem, začal se mi zdát sen. Jako by už bylo ráno a já bych byl v Josefově doprovodu na cestě domů. Na silnici leželo sněhu nad kolena, a jak jsme se jím plahočili, můj průvodce mě soužil výčitkami, proč jsem si nevzal s sebou poutnickou hůl — bez ní se prý do toho domu jakživ nedostanu, a vychloubačně pořád mával těžkou sukovicí, která ji patrně měla představovat.

Chvíli se mi zdálo hloupé a nemožné, že bych takovou zbraň potřeboval, abych se dostal do vlastního stavení. Ale pak se mi rozbřesklo. Já tam přece nejdu, vždyť my jsme se vypravili, abychom si poslechli kázání slovutného Jabese Branderhama na text „Sedmdesátkrát sedm“, a někdo z nás, buď Josef, nebo ten kazatel, či já, se dopustil toho „prvního ze sedmdesáti prvních“ a má být veřejně pokárán a vyobcován.

Přišli jsme do kaple. Na svých procházkách jsem šel skutečně jednou nebo dvakrát kolem ní: je v úžlabině mezi dvěma kopci — ta úžlabina je trochu vyvýšená nad slatinou, a vlhko z rašeliny prý má na těch několik mrtvol, které jsou tam pochovány, úplně stejný účinek jako balsamování. Střecha je až dosud celá, vyspravená, ale poněvadž duchovní má prebendu jen dvacet liber ročně a domek o dvou místnostech á hrozí nebezpečí, že z nich bude brzy jen jedna, nechce se tam žádný duchovní ujmout pastýřských povinností, zvláště když je všeobecně známo, že jeho ovečky by ho spíš nechaly umřít hladem, než by mu z vlastních kapes přidaly jen penny na živobytí. V mém snu měl Jabes kapli plnou pozorných věřících, ale však to také bylo kázání, na mou věru! Mělo čtyři sta devadesát oddílů, z nichž každý se délkou úplně vyrovnal obvyklému proslovu z kazatelny a každý pojednával o zvláštním hříchu! Kdoví, kde jich tolik vyšťáral. Vykládal text svým vlastním, osobitým způsobem, a podle něho věřící by se nutně každou chvíli dopouštěl jiného hříchu. Měly nanejvýš podivnou povahu: zvláštní poklesky, o jakých jsem předtím neměl jakživ ani potuchy.

Hrozně mě to kázání nudilo! Pořád jsem se vrtěl, a zíval, a klímal, a zase procital! Štípal jsem se a píchal, a mnul jsem si oči, vstával jsem a zase jsem si sedal, a šťouchal jsem Josefa, aby mě upozornil, jestli to kázání vůbec někdy skončí.

Byl jsem odsouzen vyslechnout je až do konce. Posléze se dostal k tomu „Prvnímu ze sedmdesáti prvních“. Ale už jsem toho měl dost — najednou jsem dostal vnuknutí. Něco mě přimělo, abych vstal a prohlásil, že se Jabes Branderham dopustil hříchu, který mu není žádný křesťan povinen odpustit.

„Vydržel jsem tady mezi těmi čtyřmi zdmi sedět v jednom kuse a těch čtyři sta devadesát bodů vašeho kázání vám odpouštím. Sedmasedmdesátkrát jsem už popadl klobouk a chtěl jsem odejít — sedmasedmdesátkrát jste mě docela zbytečně přiměl, že jsem se zas posadil. Ale čtyři sta devadesátý první — to už přesahuje všecko! Hurá na něj, bratři mučedníci! Strhněte ho s kazatelny a rozdrťte ho na atomy, ať ho tady na tom místě, kde stojí, už víckrát nikdo nevidí!“

„Ty jsi ten člověk!“ vykřikl Jabes po chvíli velebného ticha a naklonil se z kazatelny. „Civíš na mne a sedmasedmdesátkrát se ti už zkroutil obličej — sedmasedmdesátkrát jsem si už v duchu řekl: Ejhle, lidská slabost! Ale i za tu je možno dosáhnouti odpuštění! Teď je na řadě první ze sedmdesáti prvních. Bratři, vykonejte na něm ortel, jakž jest psáno! Ta čestná výsada patří všem Jeho svátým!“

Sotva domluvil, shluklo se kolem mne celé shromáždění a rozpřáhlo se po mně poutnickými holemi. Neměl jsem na sebeobranu nic, a tak jsem se začal rvát s Josefem o jeho sukovici, poněvadž mi byl nejblíž a nejzuřivěji na mne útočil.V tom zmatku se nad zástupem zkřížilo kolik holí, rány namířené proti mně dopadaly na cizí lebky. Za chvíli se v celé kapli rozléhaly údery a protiúdery, jeden každý vztáhl ruku na svého bližního. Branderham nechtěl zůstat pozadu — v zápalu bez ustání bušil do prkenného zábradlí kazatelny, které praštělo, až mě to nakonec k mé nevýslovné úlevě probudilo.

A odkud se vzal ten příšerný rámus? Co v tom povyku sehrálo Jabesovu úlohu? Pouhá větev borovice, která se dotýkala zavřeného okna a ve skučivém vichru vrážela suchými šiškami do skleněných tabulek!

Chvíli jsem v nejistotách naslouchal, zjistil jsem, co mě probudilo, pak jsem se obrátil na druhý bok, začal jsem dřímat a zase jsem měl sen, pokud možno ještě nepříjemnější než prve.

Tentokrát jsem si uvědomoval, že ležím v dubovém přístěnku, zřetelně jsem slyšel burácení větru a svištění prudké vánice. Slyšel jsem také to stále se opakující pronikavé chrastění borovicové větve a přičítal jsem je skutečné příčině, ale byla to taková trýzeň, že jsem si umínil už ji jednou skoncovat, bude-li to možné. Patrně jsem tedy vstal a pokoušel jsem se okno otevřít. Ale háček byl přiletován k petlici. Všiml jsem si toho, než jsem usnul, ale pak jsem na to zapomněl.

„Musím tomu udělat konec stůj co stůj!“ zabručel jsem, zaťatou pěstí jsem prorazil sklo a natáhl jsem ruku po té dotěrné větvi — místo ní jsem v prstech svíral prstíky malé ručky, studené jako led!

Zmocnila se mne příšerná hrůza — snažil jsem se stáhnout ruku zpátky, ale ta ručka ji držela jako v kleštích a ozval se přesmutný, kvílivý hlásek:

„Pusť mě dovnitř — pusť mě dovnitř!“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se a přitom jsem se ze všech sil snažil ruku vyprostit.

„Káteřina Lintonová,“ odpověděl ten třaslavý hlásek (proč mi napadlo zrovna Lintonová? Stálo tam přece aspoň dvacetkrát tak často Earnshawová jako Lintonová). „Už jsem doma — zabloudila jsem ve slatinách!“

Když jsem to tak poslouchal, rozeznal jsem za oknem nejasně dětskou tvář. Strach mě doháněl k ukrutnosti — viděl jsem, že bych se mamě pokoušel vymanit se tomu stvoření, a tak jsem mu přitlačil zápěstí na ostří rozbitého skla a smýkal jsem jím sem a tam, až vytryskla krev a potřísnila povlaky na posteli. A nepřestalo to naříkat „Pusť mě dovnitř,“ a pořád mi to svíralo prsty jako v kleštích, že jsem se hrůzou div nezbláznil.

„Jak tě sem mohu pustit?“ řekl jsem nakonec. „Pusť ty mne, když chceš, abych tě pustil dovnitř!“

Prstíky povolily, honem jsem ruku vyškubl zpátky dírou v okně, v horečném spěchu jsem ji zatarasil nakupenými knihami a zacpal jsem si uši, abych tu naříkavou prosbu neslyšel.

Asi jsem si je tak zacpával čtvrt hodiny, ale jakmile jsem zas začal naslouchat, to žalostné kvílení se ozývalo dál!

„Pryč!“ vykřikl jsem. „Já tě dovnitř nepustím, běduj si tu třeba dvacet let!“

„Dvacet let!ʼ zasténal ten smutný hlásek. „Dvacet let! Toulám se tak už dvacet let!“

Tu začalo něco zvenčí slabě škrábat na okno a hromada knih se zakymácela, jako by do ní byl někdo strčil.

Pokoušel jsem se vyskočit z postele, ale nemohl jsem hnout ani údem, a tak jsem v děsném strachu začal křičet.

Ulekl jsem se, poněvadž se ukázalo, že nekřičím jen ve snu. Ke dveřím se rychle blížily kroky, něčí pádná ruka prudce otevřela dveře dokořán a okénky u stropu přístěnku zakmitlo světlo. Seděl jsem na posteli, ještě jsem se třásl hrůzou a otíral jsem si pot s čela. Vetřelec zřejmě zaváhal a něco si polohlasem zabručel.

Konečně řekl takřka šeptem, patrně vůbec nečekal odpověď:

„Je tu někdo?“

Zdálo se mi nejlepší, když se přiznám, že tam jsem, poněvadž jsem poznal Heathcliffův hlas a bál jsem se, že by třeba pátral dál, budu-li mlčet.

S tím předsevzetím jsem se obrátil a odšoupl jsem posuvnou přepážku. Hned tak nezapomenu, jaký to mělo účinek!

Heathcliff stál u dveří, jen v košili a kalhotách, svíčka mu kapala na prsty a v obličeji byl bílý jako ta zeď za ním. Jakmile dubová přepážka vrzla, trhl sebou, jako by byl dostal elektrickou ránu — ruka mu prudce cukla, až svíčka odletěla několik kroků od něho, a byl tak nesmírně rozrušený, že ji málem ani nemohl zdvihnout.

„To jsem jen já, váš host,“ zavolal jsem na něho, abych mu uspořil to pokoření, že se přede mnou chová tak zbaběle. „Měl jsem smůlu a křičel jsem ze spaní, protože jsem měl příšerný sen. Odpusťte, že jsem vás vyrušil.“

„Bůh vás zatrať, pane Lockwoode! Kéž byste se octl v —“ spustil na mne hostitel a svíčku postavil na židli, protože ji zřejmě nemohl pevně udržet v ruce.

„A kdo vás sem pustil?“ pokračoval, zaryl nehty do dlaní a zaťal zuby, aby potlačil křečovité cukání v čelistech. „Kdo to byl? Mám velkou chuť okamžitě ho vyhnat z domu!“

„Vaše služebná Zilla,“ odpověděl jsem, prudce jsem se shýbl a honem jsem s podlahy sbíral kusy svého oděvu. „Pro mne za mne to třeba udělejte, pane Heathcliffe, však si to věru zasluhuje! Chtěla se patrně na můj vrub znovu přesvědčit, že tady straší. A taky že tu straší — hemží se to tu všelijakými duchy a strašidly! Ujišťuji vás, že děláte dobře, když to tu necháváte zamčené. Za zdřímnutí v takovém brlohu se vám každý pěkně poděkuje!“

„Jak to myslíte, a co to děláte?“ zeptal se Heathcliff. „Lehněte si zas a vyspěte se do rána, když už tady jste! Ale proboha už tak hrozně nekřičte! Je to neomluvitelné, ledaže by vám někdo podřezával krk!“

„Kdyby se sem byla dostala ta zlořečená potvůrka tam za oknem, byla by mě asi zardousila!“ odsekl jsem. „Já si už nenechám dál líbit, aby mě tu pronásledovali vaši pohostinní předci! Nebyl ten důstojný pán Jabes Branderham nějaký váš příbuzný z matčiny strany? A ta mrška, Kateřina Lintonová, či Earnshawová, či jak se vlastně jmenovala — byla asi nějaké podvržené dítě nějaká zlá dušička. Říkala, že už dvacet let straší na zemi — bezpochyby spravedlivý trest za hříchy, spáchané před smrtí!“

Sotva jsem to dopověděl, připomněl jsem si tu knihu a spojitost Heathcliffova jména s Kateřininým, která mi docela vypadla z paměti, dokud jsem se úplně nevzpamatoval. Zarděl jsem se studem, že jsem tak nešetrný, ale jinak jsem nedal najevo, že si toho jsem vědom, a honem jsem dodal:

„Musím se vám přiznat; že jsem si před spaním —“ Tu jsem se znovu zarazil— už bych byl řekl „prohlížel ty staré knihy,“ a tak bych se byl prozradil, že znám jejich obsah, nejen ten tištěný, ale i co je v nich vepsáno, proto jsem se honem opravil:

„Slabikoval to jméno, vyryté na okenní římse. Jednotvárné zaměstnání, tak jako počítání, když člověk nemůže usnout, nebo —“

„Co to vlastně má znamenat, že mi tohle povídáte?“ vztekle, až zuřivě se na mne obořil Heathcliff. „Co se to — co se to opovažujete — v mém domě! —Bože, on se snad zbláznil!“ A zlostně se udeřil, pěstí do čela.

Nevěděl jsem, zda mám proti takovému jednání protestovat, či zda mám pokračovat ve svém vysvětlování, ale jeho pohnutí bylo zřejmě tak mocné, že mi ho bylo líto, a tak jsem mu dál vyprávěl své sny, ubezpečoval jsem ho, že jsem jméno „Kateřina Lintonová“ jakživ předtím neslyšel, ale když jsem si je přečetl tolikrát, vyvolalo ve mně asi nijakou představu, která se mi pak, když jsem ztratil vládu nad svou obrazností, zjevila jako živá osoba.

Zatím co jsem mluvil, ustupoval Heathcliff ponenáhlu do přítmí v přístěnku, a nakonec si sedl na postel, takže jsem na něho moc neviděl. Podle jeho nepravidelného a přerývaného dechu jsem však usoudil, že se ze všech sil snaží přemoci nějaké přespříliš prudké rozrušení.

Nechtěl jsem dát najevo, že tuším, jak zápasí, a hlučně jsem se oblékal dál, podíval jsem se na hodinky a polohlasem jsem se podivil, jak je ta noc dlouhá.

„Ještě nejsou ani tři hodiny! Byl bych přísahal, že už je šest. Tady u vás jako by čas stál — to jsme jistě šli spát v osm!“

„V zimě vždycky v devět, a vstává se vždycky ve čtyři,“ řekl hostitel s potlačeným bolestným povzdechem, a jak jsem hádal podle stínu jeho paže, setřel si z očí slzy.

„Můžete si jít lehnout do mého pokoje, pane Lockwoode,“ dodal. „Budete jen překážet, když půjdete tak časně dolů, a ten váš dětinský křik mi zahnal spánek ke všem čertům.“

„Mně také,“ odpověděl jsem. „Budu se až do svítání procházet po dvoře a pak se seberu domů. A nemusíte se bát, že vás ještě někdy budu obtěžovat svou návštěvou. Tohle mě úplně vyléčilo, už víckrát nebudu vyhledávat společnost pro zábavu, na venkově ani v městě. Rozumnému člověku má postačit jeho vlastní společnost.“

„Roztomilá společnost!“ zabručel Heathcliff. „Vezměte si svíčku a jděte si kam chcete. Za chvíli přijdu za vámi. Ale nechoďte na dvůr — psi nejsou na řetěze, a v sednici je na stráži Juno, a — ne, můžete se zdržovat jen na schodech a v chodbách. Ale teď už jděte! Za minutu jsem u vás.“

Uposlechl jsem natolik, že jsem vyšel ze světnice, ale nevyznal jsem se nahoře v těch úzkých chodbičkách, a tak jsem tam zůstal stát a mimovolně jsem byl svědkem výjevu, který svědčil o Heathcliffově pověrčivosti a prapodivně se nesrovnával s jeho zdánlivou rozšafností.

Klekl si na postel a vyrval petlici, takže okno se otevřelo, a propukl v nepotlačitelný, usedavý pláč.

„Pojď, pojď!“ vzlykal. „Káťo, pojď! Přijď zase, Káťo, aspoň jedinkrát! Má drahá, milovaná! Vyslyš mě konečně, Kateřino, aspoň tentokrát!“

Duch však projevil vrtošivost, obvyklou u všech duchů — vůbec nedal znát, zda tam je či není, ale do okna prudce zafičel vítr se sněhem, vnikl dveřmi až na chodbu, kde jsem stál, a sfoukl svíčku. V záchvatu žalu, jenž provázel Heathcliffovo třeštění, bylo tolik trýznivé bolesti, že jsem mu to pošetilé počínání prominul a honem jsem se vzdálil. Měl jsem na sebe zlost, že jsem to vůbec vyslechl, a mrzelo mě, že jsem mu vyprávěl ten směšný, ošklivý sen, když mu působí taková muka — ale proč, to jsem nedovedl pochopit.

Sešel jsem obezřetně po schodech do nižších sfér a octl jsem se vzadu v kuchyni, kde jsem si zas mohl rozžehnout svíčku od ohně, zkomírajícího ve žhnoucích oharcích, shrabaných na jednu hromádku.

Nic se tam nehýbalo kromě žíhaného šedivého kocoura, který se přiloudal od ohniště a pozdravil mě mrzutým mňoukáním.

Ohniště téměř zahrazovaly dvě lavice, sestavené do úhlu; na jednu z nich jsem se natáhl a kocour si vyskočil na druhou. Oba jsme si zdřímli, než nás v našem útulku někdo vyrušil — byl to Josef, štrachal se dolů po dřevěném žebříku, jehož konec se ztrácel v padacích dveřích v krovu, kudy Josef patrně lezl do své podstřešní komůrky. Vrhl zlostný pohled na komíhavý plamínek, který jsem rozdmychal na roštu, shodil kocoura s lavice, položil se tam sám a začal si pečlivě cpát krátkou dýmku tabákem. Má přítomnost v jeho svatyni byla zřejmě tak nestoudná drzost, že si ani nezasluhovala pokárání — mlčky strčil troubel do úst, založil ruce v loktech a bafal.

Nechal jsem ho, ať se nerušeně oddává tomu rozmařilému požitku. Když vyfoukl poslední obláček dýmu, zhluboka si vzdychl, vstal a odešel právě tak velebně, jak přišel.

Za chvíli se ozvaly pružnější kroky a už jsem otvíral ústa, abych pozdravil „Dobré jitro,“ ale zas jsem je bez pozdravu zavřel, neboť Hareton Earnshaw polohlasem odříkával své litanie — láteřil na všechno, co mu přišlo do ruky, jak mezi harampádím v koutě hledal motyku nebo lopatu, aby prokopal závěje. Podíval se přes opěradlo lavice, vtáhl nosem vzduch a vůbec mu ani nenapadlo zdvořile se přivítat se mnou, tak jako bych byl ten kocour, co tam se mnou ležel.

Podle jeho příprav jsem usoudil, že se už smí ven, vstal jsem tedy z tvrdého lože a chtěl jsem jít za ním. Všiml si toho a ukázal motykou na dveře do sednice a zároveň mi dal nesrozumitelným zabručením na srozuměnou, že mám jít tam, není-li mi vhod zůstat v kuchyni.

Šel jsem tedy do sednice, kde ženské už byly na nohou — Zilla obrovským měchem lopotně rozdmýchávala v ohništi plameny, paní Heathcliffová klečela před ním a v záři ohně čtla knihu. Rukou si zacláněla oči před výhní a zřejmě byla úplně zabrána do čtení, z něhož se vytrhla, jen aby služebnou vyhubovala, že ji zasypává jiskrami, nebo chvílemi aby odstrčila psa, který jí drze očmuchával obličej.

Překvapilo mě, že tam vidím i Heathcliffa. Stál u ohně zády ke mně a právě přestal hromovat na nebohou Zillu, která chvílemi ustávala v práci, otřela si tvář cípem zástěry a rozhořčeně si povzdechla.

Když jsem vcházel, ose pil se zas na svou snachu: „A ty — ty ničemná —“ a použil přívlastku skoro tak nevinného jako husa nebo ovce, jenž se však obyčejně naznačuje pomlčkou.

„Jsi jen samá neplecha, ty budižkničemu! Ostatní hledí, aby si vydělali na chleba, ale ty věčně spoléháš na mou dobročinnost! Hned dáš ten šmejd z rukou a najdeš si nějakou práci! Však ti to nedaruji, že se s tebou musím ustavičně soužit a mít tě na očích — slyšíš, zatracená děvko!“

„Dám ten šmejd z rukou, protože byste mě beztak přinutil, kdybych neposlechla,“ odpověděla mladá paní, zavřela knihu a hodila ji na židli. „Ale nebudu dělat nic, leda jen to, co se mi chce, nadávejte si tu třeba, dokud vám nedojde dech!“

Heathcliff napřáhl ruku a ona uskočila do bezpečnější vzdálenosti — věděla zřejmě, jak je ta ruka pádná. Neměl jsem chuť bavit se podívanou, jak jsou na sebe jako kočka a pes, a honem jsem přistoupil k ohništi, jako bych se u něho chtěl ohřát a jako bych vůbec nepozoroval, že jsem je přistihl při hádce. Oba měli natolik smysl pro slušnost, že zanechali dalších nepřátelských projevů. Heathcliff zastrčil pěsti do kapes, aby nepřišel do pokušení, paní Heathcliffová vyšpulila ret a posadila se na židli o kus dál, kde po celý zbytek mé návštěvy dostála svému slovu — hrála si na sochu.

Nezdržel jsem se dlouho. Odmítl jsem pozvání, abych s nimi posnídal, a jakmile se začalo rozednívat, využil jsem příležitosti a unikl jsem ven na čerstvý vzduch — čirý a nehybný, a studený jako nehmotný led.

Než jsem se dostal k zahradnímu plotu, hospodář za mnou křikl, abych na něho počkal, a nabídl se, že mě doprovodí přes vřesoviště. Dobře že to udělal, poněvadž celý svah návrší byl jediný zvlněný bílý oceán, jenže vlny a prohlubně nebyly v těch místech, kde se půda zdvíhá a svažuje; často byly jámy zaváté až po okraje a celé náspy drobného štěrku z kamenných lomů byly vyhlazeny z mapy, která se mi při včerejší procházce vryla do paměti.

Tehdy jsem si také všiml při jedné straně cesty vztyčených kamenů, jeden od druhého vždy několik kroků, které se v řadě táhly po celé holé pláni; byly obílené vápnem, aby ukazovaly cestu potmě a také v tom případě, kdy jako tentokrát hluboké slatiny po obou stranách ve vánici splynou s vyšlapanou stezkou. Po těch kamenech však nebylo ani památky, ledaže tu a tam byl sněhový povrch vytečkován tmavšími proláklinkami, a můj průvodce mě musil často upozorňovat, abych zahnul víc vpravo nebo vlevo, ač jsem se domníval, že se správně držím cesty.

Hovořili jsme málo — u brány k Drozdinám zůstal stát a řekl, že dál už nemohu zabloudit. Rozloučili jsme se jen spěšným úklonem a já jsem vyrazil kupředu v důvěře ve svůj vlastní důvtip, neboť v domku vrátného zatím nikdo nebydlí. Od brány ke dvorci jsou dvě míle, ale já jsem jistě ušel aspoň čtyři — každou chvíli jsem omylem odbočil mezi stromy a zapadal jsem až po krk do sněhu. Takové svízele dovede posoudit jen ten, kdo je sám zakusil. Bloudil jsem zkrátka tak dlouho, že hodiny odbíjely dvanáctou, když jsem vstupoval do domu — to znamená, že jsem obvyklou cestu z Vichrného návrší urazil rychlostí jednu míli za hodinu.

Lidská položka mého inventáře mi vyběhla v ústrety i se svými pomocnicemi. Křičely jedna přes druhou, že mě už vůbec nečekaly, že si všechny myslely, že jsem v noci zahynul v závějích, a že se už dohadovaly, jak mají zařídit pátrání po mých ostatcích.

Okřikl jsem je, aby byly zticha, vždyť vidí, že jsem se šťastně vrátil, a promrzlý až do morku jsem se ploužil do schodů. Nahoře jsem se převlekl do suchých šatů a přecházel jsem aspoň čtyřicet minut sem a tam, abych v sobě rozproudil živočišné teplo, a teď sedím ve své pracovně, utahaný jako kotě, takže skoro ani nemohu vychutnat rozkoš z vesele praskajícího ohně a vřelé kávy, kterou mi služebná přinesla pro občerstvení.

KAPITOLA 4

Jsme my to daremní, kam vítr tam plášť! Já jsem si přec umínil, že se budu vyhýbat styku s lidmi, a děkoval jsem nebesům, že jsem si konečně našel náhodou koutek, kde je takový styk takřka nemožný — a já bídný slaboch jsem až do soumraku vydržel zápasit se sklíčeností a samotou, ale pak jsem byl nucen se vzdát, a když mi paní Deanová přinesla večeři, zdržel jsem ji pod záminkou, že bych se rád dověděl, co by potřebovala pro domácnost. Požádal jsem ji, aby u mne poseděla, než se navečeřím, neboť jsem pevně doufal, že si jako každá ženská ráda popovídá a buď mě tím trochu vzkřísí k životu, nebo ukolébá k spánku.

„Žijete tady už hodně dlouho,“ spustil jsem, „říkala jste, tuším, šestnáct let, ne?“

„Osmnáct, pane Lockwoode — dostala jsem se sem s paní, když se vdala, jako její služebná. A když zemřela, nechal si mě tu pán jako hospodyni.“

„Aha.“

Dál nic — ticho. Bohužel asi není povídavá, leda když jde o její osobní záležitosti, a ty by asi zas nezajímaly mne. Seděla chvíli zamyšlená, pěsti opřené o kolena a zarudlý obličej zachmuřený v rozjímání, ale najednou si povzdechla:

„Ach ano, od té doby se časy hodně změnily!“

„Jistě jste tu zažila všelijaké novoty, že?“ podotkl jsem.

„To ano, a také trampoty,“ odpověděla.

„Teď zavedu hovor na Heathcliffovu rodinu!“ pomyslil jsem si. „Mám k tomu dobrou záminku! Ta hezká mladičká vdova — rád bych se dověděl o jejích osudech — jestli je snad zdejší rodačka nebo, což je pravděpodobnější, nějaká cizokrajná bytost, ke které se drsní domorodci nechtějí hlásit jako k své.“

S tím předsevzetím jsem se paní Deanové zeptal, proč se Heathcliff odstěhoval z Drozdin a raději se ubytoval tam na kopci v domě, který je jistě mnohem skromnější.

„Copak nemá dost peněz a nemohl by dvorec udržovat v dobrém stavu?“ vyptával jsem se.

„Dost peněz?“ opáčila. „Panečku, ten má peněz, že neví kam s nimi, a každý rok mu jich přibývá. Ale ano, má peněz dost a mohl by bydlet v ještě pěknějším domě než tenhle, ale je trochu moc — spořivý. Třeba i pomýšlel na to, že se sem přestěhuje, ale dověděl se o dobrém nájemci, a tak si nenechal ujít příležitost, když mohl shrábnout ještě o pár set víc. Je to divné, jak může být někdo tak chtivý peněz, když je na světě sám a sám!“

„Měl snad syna, ne?“

„Ano, měl — je nebožtík.“

„A ta mladá paní Heathcliffová je jeho ovdovělá snacha?“

„Ano.“

„Odkud pochází?“

„Ale je to přece dcera mého bývalého pána, za svobodna se jmenovala Kateřina Lintonová. Odchovala jsem ji, chuděru, od narození! Moc jsem si přála, aby se pan Heathcliff přestěhoval sem, mohly bychom zas být pohromadě.“

„Cože, Kateřina Lintonová?“ zvolal jsem užasle. Ale po kratičké úvaze jsem usoudil, že to přece nemůže být ta Kateřina, jejíž duch se mi zjevil. „Můj předchůdce se tedy jmenoval Linton?“ vyptával jsem se dál.

„Ano, jmenoval.“

„A kdo to je ten Earnshaw, Hareton Earnshaw, tam nahoře u pana Heathcliff a? Jsou spolu nějak příbuzní?“

„Nejsou. Je to synovec nebožky paní Lintonové.“

„Tedy bratranec té mladé paní?“

„Ano, a její muž byl také její bratranec — jeden z matčiny a druhý z otcovy strany. Heathcliff se oženil se sestrou pana Lintona.“

„Na domě na Vichrném návrší jsem viděl nad domovními dveřmi jména Earnshaw. Je to stará rodina?“

„Velmi stará, a Hareton je poslední z jejích potomků, tak jako paní Káťa z našich — totiž Lintonových. Byl jste už na Vichrném návrší? Odpusťte, že se ptám, ale ráda bych se dověděla, jak se jí daří.“

„Paní Heathcliffové? Vypadala moc dobře, a je moc hezká, ale myslím, že není moc šťastná.“

„Jakpak by byla! A co říkáte pánovi?“

„Dost drsný člověk — nemám pravdu, paní Deanová?“

„Drsný a ostrý jako pila a tvrdý jako skála! Radši si ho moc nevšímejte!“

„Neměl asi moc lehký život, že se z něho stal takový morous, Znáte trochu jeho osudy?“

„Zahnízdil se tu jako kukačka — já toho vím hodně, jen to ne, kde se narodil a kdo byli jeho rodiče a kde vzal ze začátku peníze. A Haretona vystrnadil už jako neopeřené mládě. Ten nešťastný hoch jediný v celé naší farnosti nemá ani tušení, jak ho ošidili!“

„Víte, paní Deanová, že vykonáte dobrý skutek, když mi něco povíte o mých sousedech? Kdybych šel teď spát, jistě beztak neusnu, tak tady se mnou hodinku poseďte a povídejte, buďte tak hodná.“

„Mileráda, pane Lockwoode! Jen si doběhnu pro nějaké šití, a pak si tu posedím tak dlouho, jak budete chtít. Ale vy jste se nastydl, vidím, že vás mrazí, musíte si sníst trochu ovesné kaše, jinak to nastuzení nevyženete.“

Milá paní odběhla a já jsem se schoulil ještě blíž ke krbu — hlavu jsem měl jako v ohni a v celém těle mě mrazilo, a nadto jsem měl nervy a mozek předrážděné, div jsem se z toho nezbláznil. To způsobilo, že jsem se začal nikoli znepokojovat, ale přímo obávat (jako se obávám dosud) vážných následků dnešní a včerejší vycházky.

Vrátila se za chvilku s miskou, z níž kouřilo, a s košíčkem ručních prací. Misku postavila na kruh ve zdi v krbu a přitáhla si ke mně židli, zřejmě potěšena tím, že jsem najednou tak družný.

Než jsem se dostala sem — začala, aniž jsem ji musel vyzvat k vyprávění — byla jsem skoro pořád na Vichrném návrší, protože má matka byla chůvou u pana Hindleyho Earnshawa, to byl Haretonův otec, a já jsem si obyčejně hrála s dětmi. Taky jsem běhala po posílkách, pomáhala při senách a vůbec jsem se pořád točila někde v hospodářství, abych byla po ruce, kdyby mě někdo snad potřeboval.

Jednou v létě, bylo pěkné ráno — pamatuji se, že to bylo na počátku žní — přišel starý pan Earnshaw dolů, ustrojený na cesty, řekl Josefovi, co se má za ten den udělat, pak se obrátil k Hindleymu, Kátě a ke mně — jedla jsem zrovna s nimi ovesnou kaši — a řekl svému synkovi:

„No tak, chlapče, dnes se vypravím do Liverpoolu, co ti mám přinést? Můžeš si vybrat, co chceš, ale ať je to něco malého, protože půjdu obě cesty pěšky — a je to daleko, šedesát mil tam a šedesát zpátky!“

Hindley si přál housle, a potom se pán zeptal slečny Káti— nebylo jí ještě ani šest let, ale uměla už jezdit na každém koni ze stáje, a tak si přála bič.

Na mne také nezapomněl, protože měl dobré srdce, ačkoli byl někdy dost přísný. Slíbil, že mi přiveze plnou kapsu jablek a hrušek, potom děti políbil, dal nám sbohem a vydal se na cestu.

Zdála se nám to dlouhá doba, ty tři dny, co byl pryč, a malá Káťa se často ptala, kdy už bude doma. Paní Earnshawová ho třetí den čekala na večeři, proto ji hodinu co hodinu odkládala, ale on se neukazoval, a nakonec už děti omrzelo běhat pořád k brance, jestli už nejde. Pak se setmělo, a byla by je ráda už měla v posteli, ale ony tolik žadonily, aby směly zůstat vzhůru, a když už bylo skoro jedenáct, cvakla potichu klika a pán vešel do sednice. Padl do židle, smál se a těžce oddychoval a nakázal jim, aby se na něho netlačili, že je na smrt unavený — že by se víckrát nevydal pěšky tak daleko, ani za celá tři království.

„Jen tak tak že jsem se neuštval k smrti!“ řekl a rozbalil teplý plášť, který držel v ranečku na rukou. „Podívej se, ženo! Jakživ jsem se s něčím tak nenadřel, ale musíš to přijmout jako dar od Boha, i když je to tak černé, skoro jako by to pocházelo od ďábla.“

Shlukli jsme se kolem něho a zahlédla jsem slečně Kátě přes hlavu nějaké umouněné, otrhané černovlasé dítě, už dost velké, že mohlo běhat a mluvit, ba v obličeji vypadalo starší než Káťa. Ale když to pán postavil na zem, vyvalovalo jen na nás oči a pořád to něco drmolilo, jenže nikdo tomu nerozuměl. Dostala jsem strach a paní Earnshawová to chtěla vyhodit z domu. Náramně se do pána pustila, co ho to napadlo přinést jí domů takové cikáně, jako by už neměli dost starostí s vlastními dětmi, aby je uživili. Copak se zbláznil? A co si s ním chce počít?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vichrné návrší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.