H. H. Ewers
Alrúna

Illustrations © Luboš Drtina, 2010
ISBN 978-80-7207-984-1 (pdf)
ISBN 978-80-7207-983-4 (epub)

Podle 48. vydání originálu přeložil Hugo Filla
Jazyková úprava a redakce Tereza Houšková
Obálka, grafická úprava Luboš Drtina
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 1. svazek edice Alrúna,
celkově jako svou 912. publikaci
Vydání ve Volvox Globator první
Praha 2010

Adresa knihkupectví Volvox Globator
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Předmluva

Je vskutku málo autorů, o něž by se jevil takový čilý zájem a o něž by bylo tolik bojováno jako o Hannse Heinze Ewerse vedle Franka Wedekinda, Maxe Broda a Gustava Meyrinka! Toť moderní autoři, proti nimž ráda kritika vytáhne, pro nic, zbytečně na poplach, neboť je mravně pohoršena jejich díly, která se vymykají běžné morálce šosáků a pseudomoralistů, nechápajících donquijottiadu svých válečných tažení. Ewersovi rádi upírají „umělecké posvěcení“, jež u něho je nahrazeno „machou“ a současností.

Leč je třeba nebýti malicherným a nespravedlivým!

Je nutno pátrati po povaze lidské duše a po jejích sklonech, jíti hlouběji do minulosti a sledovati je až k jejich samým začátkům. Mohli bychom směle tvrdit, že lidský duch byl vždy senzacechtivým, že prahl po vzrušení nervů a že toužil vždy po něčem, čím by se opil. Fantazie všech věků snažila se vždy uspokojit tuto touhu, a třebaže senzace jednotlivých věků byly odchylné, zůstávaly v podstatě týmž: senzací. Kdo dovedl vzpružovati ducha lidu senzací, měl lid! – mohlo by se stát pravidlem.

Čím kněží všech náboženství lákali k sobě davy, ne-li právě senzací? Tajemnost, obřady, hudba, tanec, slavnost byla spolu s hrůzou hlavním činitelem, který k sobě vábil a lákal. Kult egyptské bohyně lásky Asterté pod rouškou náboženství popouštěl uzdu zběsilé smyslnosti v zemi pyramid, sfing a mumií. Veselé náboženství Hellenů a Římanů znalo slavnosti Bacchovy a Priapovy. Římské paní a dívky nosily obrovského Falla z citroníkového dřeva na Quirinal. Císař Nero zapálil Řím a mučil křesťany; lid toužil po zábavách v cirku. Křesťanství zavedlo procesí a mystiku náboženských úkonů. Duchu středověku dodávala vzrušení svatá Inkvizice: veřejné popravy byly týmž divadlem pro lid, jako je dnes kino. Všude, všude vidíme snahu ovládati dav senzací, jež má tisíce podob. Senzace, toť stohlavá hydra, která vybírá svou daň takřka všemi smysly. Pompéznost královských dvorů stejně jako nádhera církevních výkonů měla v sobě vždy cosi senzačního, něco, co omračovalo a lákalo a co vzbuzovalo úctu či obdiv, nadšení či úděs; pálení čarodějnic bylo stejnou senzací jako chrámové obřady velikonoční, neboť vždy šlo v podstatě o jediné: o divadlo pro vzrušení nervů. Poslední století vymyslila nová dráždidla čivů, řekl bych intimnější a individuální; opium, hašiš, alkohol, tabák, kofein na jedné straně a na druhé straně dráždidla čistě duševní, jako jsou divadlo, literatura, malířství, film a sport. Spisovatel, který „kráčí s časem“, podává čtenářům de facto vždy určitou dávku dráždidla, více méně silnou, neboť hledí vyvolat v jeho duši určitý pocit, snaží se v něm vzbudit napětí, zájem, souhlas a odpor: spisovatel, který nemá tuto evokační schopnost, který neumí vzbuditi ve čtenáři určitý pocit, je špatný spisovatel. Či lze zváti dobrým spisovatelem toho, kdo zanechává čtenáře lhostejným ke svému dílu? Umělec tvoří s přesvědčením, že jeho dílo vzbudí rozruch, obdiv: je v něm tedy do jisté míry snaha býti senzačním. Ovšem, že každý si počíná jinak, dle svého individuálního názoru. Nedosáhl-li pak splnění požadavků, jež činil na své dílo, nezmohl je, tudíž jeho dílo je plané, zbytečné.

Umělec má právo zmocniti se všeho, co se mu naskýtá, a přetaviti to v umělecké dílo. „Špatnost“ nezáleží ve špatnosti samé, nýbrž v tom, jak se na ni dívá, a v úmyslu, s jakým se k ní staví. Baudelaire opěvoval každou zdechlinu, tedy věc zajisté nechutnou a odpornou – a způsob, jakým se zhostil tohoto úkolu, byl mistrný; vytvořil umělecké dílo. Zola líčí surové a hnusné scény, a přece jsou zpracovány tak, že v jeho popisu mizí vše, co uráží krasocit, neboť nezáleží na hezkosti slov, nýbrž na způsobu, jímž se vyřknou. Viděti nemravný úmysl mohou tu toliko ti, kdož jsou sami nemravní a zhovadilí, jedině spisovatel, který zúmyslně snaží se psáti nemravně, je nemravným. Pojem „mravnosti“ a „nemravnosti“ v umění je čirý nesmysl, neboť umění je něco, co stojí mimo obecný život, jsouc samo tvořením a toto, stejně jako příroda, nezná těchto výrazů, vymyšlených člověkem. Malíř maluje nahé tělo nikoliv pro nahotu, nýbrž pro krásu. (Nemluvím tu arciť o těch, kdož přistupují zřejmě s úmyslem zdůrazniti pikantnost či vzbuditi necudné myšlenky.) Rubens maloval nahé ženy a nikdo nemůže říci, že by jejich nahost byla urážející nebo snad vypočítaná na dráždění pohlavního chtíče obstárlých kavalírů, kterýžto poslední případ můžeme zjistit u malířů rokoka, Bouchera a Fragonarda, ačkoliv i tito byli stejně umělci jako veliký barokní mistr Petr Pavel, neboť vyjadřovali ducha své doby. A věru byl by to jen hlupák, který by nazval Aubreye Beardsleye nebo Feliciena Ropse nemravným malířem, byť i jejich látky byly čerpány z oblasti „nemravnosti“. Nikoliv syžet, nýbrž zpracování může býti nemravným.

Je jisto, že umělec, aby dosáhl kýženého účinku, musí si svou látku zpracovati způsobem, který jí nejvíce odpovídá, který je jí vlastní. Každá myšlenka, aby se uplatnila, potřebuje svého zvláštního slohu, každá nálada jiné barvy, každé prostředí jiného výrazu. Flaubert, mistr slohu krásného, nemohl užíti k vytvoření „Salambo“, „Listopadu“ a „Madame Bovaryové“ téhož slohu. Kdyby byl užil jediného slohu, byl by stvořil toliko jediné umělecké dílo a ostatní by byla bezcenná. Bylo mu jasno, že sloh „Paní Bavoryové“ nemohl býti slohem „Salambo“. Chtěl-li Ewers docíliti „Alraunou“ silného účinku, byl nucen nezbytně zvoliti groteskně přibarvený sloh; každý jiný druh by byl dílu ke škodě. Než „senzačnost“ Ewersova díla spočívá v odvaze a novosti své myšlenky, jež se vymyká názorům počestných tatíků, které pobouří každá novost, poněvadž jsou zvyklí žíti z konvence. Situaci tuto vystihl v předmluvě ke své hře „Král Kandaules“ André Gide: „Každý nový charakter na divadle připadá vždy nejprve výjimečným charakterem. Než jej připustí, připadá na divadle falešným. Divadlo žije z konvencí. Horšíme se na toho, kdo nás z nich vytrhne, na toho, kdo se pokouší nás z nich vytrhnouti. Pro obecenstvo existují city, které jsou přirozené, a jiné, které jsou nepřirozené. Všechny city jsou v člověku, ale přes to se jisté z nich nazývají výlučně přirozenými, místo aby se nazývaly prostě častějšími.“ Tato slova možno aplikovati na kterýkoliv obor uměleckého tvoření. Stejným právem by se mohla uměleckost upírat všem spisovatelům mystických, fantastických záhadných a hrůzných příběhů, neboť i u nich je „senzačnost“. Edgar Allan Poe, E. T. A. Hoffmann, Villiers de L'Isle Adam, Jean Richepin, H. G. Wells, Conan Doyle a ostatní básníci hrůzy by touto jednoduchou logikou nebyli rovněž umělci, neboť i tito vyvolávají hrůzu prostředky, které shledávají nejúčelnějšími pro ten který případ, a možnost „idey“ bylo by lze stejně dobře popírati u nich jako u Ewerse, stejně jako dokazovati úmysl „senzačnosti“. Z jakých ponutek vznikají Ewersova díla, mohli bychom vycítit z výroku malíře Martina Drolinga v novele „Srdce králů“: „Umělec je jako žena: jako nějaká dívka láká myšlenky, poddá se jim, dá se jimi svésti a rodí pak v hrozných mukách svá díla.“ Toť klíč Ewersova tvoření, jeho odpověď na otázku: „Jak tvořím?“

V celém bohatém díle autora románu „Alraune, die Geschichte eines lebenden Wesens“ setkáváme se s neklidným duchem člověka, který cestuje po celém světě, jako by byl štván fúriemi, který všude, kam přichází, dívá se na vše svýma vlastníma očima a objevuje a prožívá napínavá dobrodružství, hrůzné i tajemné příhody. Ewers je lovcem hrůzy, básníkem děsu, malířem krutosti rafinované i barbarské; je fantastou i snílkem, rozesněným lyrikem i výsměšným ironikem.

Hanns Heinz Ewers (*1871 v Düsseldorfu) opustil záhy lékárnickou dráhu a věnoval se plně literatuře, sbíraje po celém světě látky ke svým knihám.

Vydal knihy pohádek a bajek (Ein Fabelbuch [s Etzlem] 1901, – Die verkaufte Großmutter 1903, – Die Ginsterhexe (1904), eseje (Edgar Allan Poe, 1905), cestopisná díla (Mit meinen Augen 1909, – Indien und Deli 1911), básně (Mogami Nameh 1910, Deutsche Kriegslieder), divadelní kusy (Delphi 1906, – Das Wundermädchen von Berlin 1913 – a společně s M. Henrym Die toten Augen), novely a povídky (Das Grauen 1907, – Die Besessenen 1908), grotesky (Grotesken 1910, – Der gekreuzigte Tannhäuser u. a. Grotesken 1916) a romány (Alraune 1911, – Der Zauberlehrling oder Die Teufelsjäger 1909). Vedle toho četně překládá z Gautiera, Villierse de L'Isle-Adam a j.

Na Král. Vinohradech, v září 1920.

Emmerich Al. Hruška

Předehra

Jak chceš popírat, milá přítelkyně, že jsou bytosti – nikoli lidé, ani němá tvář – podivné bytosti, jež vznikly ze zvrácených chtíčů nesmyslných myšlenek?

Dobrý, víš, má tichá přítelkyně, dobrý je zákon, dobrá jsou všechna pravidla i všechny přísné předpisy. Dobrý je velký bůh, jenž stvořil tyto předpisy a tato pravidla i zákony. A dobrý je i člověk, jenž jich dbá, jenž jde svou cestou v pokoře a trpěliv a vždy věrně v šlépějích svého dobrého boha.

Jinaký je však zloduch, jenž nenávidí Dobrého. Rozbíjí zákony a předpisy. Pracuje – to si dobře pamatuj – proti přírodě.

Je špatný, je zlý. A zlý je i člověk, jenž činí jako on. Je dítětem Satana.

A zlé je, velmi zlé, v odvěké sahat zákony a drzou rukou rvát je z jejich kovových spár. Zlý člověk ať tak činí – neb Satan mu pomáhá, jenž přemocným je pánem: ať tedy činí jen, co jeho vlastní zpupné vůli zachce se. Ať tropí věci, které všechna pravidla rozbíjejí a přírodu v rub obracejíce staví na hlavu. Leč ať se na pozoru má: je lží a klamem mámivým vše, co jen vytvoří. Do nebes strmí dílo jeho stále rostoucí – však posléze se zhroutí a svým pádem pohřbí i blázna zpupného, jenž kdysi je vymyslil.

Jeho Excelence Jakub ten Brinken, Dr. med., řádný profesor a skut. taj. rada, stvořil podivné děvče, stvořil je – proti všem zákonům přírody. Stvořil je, zcela sám, třebaže myšlenka byla dílem živého. A tato bytost, již dali pokřtíti a nazvali Alrúnou, rostla a žila jak lidské stvoření. Čeho se dotkla, to se zlatem stalo, kam pohlédla, tam divoké se rozesmály smysly. Kam však se snesl její otravný dech, tam v křik se daly všechny hříchy hned, a z půdy, jíž se lehké její nohy dotkly, bledé květy smrti vyrostly. Posléze ji zabil kdos; ten, jenž ji vymyslil. Frank Braun, jenž mimo život běžel kolkolem.

Nikoli pro tebe, rusá sestřičko, napsal jsem tuto knihu. Máš modré a dobré oči, jež nevědí vůbec o hříších. Tvé dny jsou jako těžké hrozny modrých glycén, kanou jak ony dolů v měkký koberec: tak kráčí tu má lehká noha měkce pod loubími tvých tichých dnů, zalitými třpytnými paprsky slunce. Nikoli pro tebe napsal jsem tuto knihu, mé rusovlasé dítě, ty něžná sestřičko mých tiše rozesněných dnů –

Tobě však psal jsem ji, divoká, hříšná sestro mých horkých nocí. Když stíny se kladou, když moře ukrutné to krásné, zlaté slunce požírá, tu kmitne rychle po vlnách paprsek zelený jak jed. Toť první záblesk smíchu, kterým hřích se rozesměje nad úzkostlivým dnem, jejž před smrtí strach pojímá. A hřích se tyčí nad tichými vodami, vysoko vzpíná se a zpupně roztahuje kolkolem v rezavých, žlutých a rudých i temně fialových barvách. A hřích chrlí svůj morový dech hlubokou nocí daleko v široširý svět.

A zřejmě cítíš horký jeho dech. Tu rozšíří se tvoje zornice a prudčeji se vzedme tvoje mladá hruď. Tu zachvějí se letmo nozdry tvé a rozpřáhnou se ze široka tvoje ruce, zvlhlé horečkou. Tu padají šosácké závoje všech tichých klidných dnů, tu z černé noci rodí se k životu – had.

Tu procitá pak, sestro, tvoje duše divoká, již radost jímá ze vší hanby, plná jedů všech. A z muk a krve, polibků a divých rozkoší výská pak vzhůru – i křičí dolů – tak pronikajíc do nebes i do pekel –

Sestro mých hříchů, tobě jsem tuto knihu psal.

1 Kapitola první, která ukazuje, jak vypadal dům, v němž skočila do světa myšlenka stvořit Alrúnu.

Bílý dům, v němž se Alrúna stala ten Brinkenovou – dávno, než byla zrozena, dříve nežli byla zplozena –, onen dům ležel na Rýně. Trochu venku z města, ve velké vilové třídě, vedoucí od starého arcibiskupského paláce, v němž je dnes universita. Tam ležel onen dům. A tehdy bydlel v něm pan justiční rada Šebastián Gontram.

Z ulice šlo se k domu dlouhou, ošklivou zahradou, která nikdy nespatřila zahradníka. Přišel jsi k domu, z něhož opadávala omítka, a hledal jsi zvonek, nenašel jsi ho však vůbec. Volal a křičel jsi, a nikdo nepřicházel. Posléze vrazils' do dveří, vešel do domu a vystoupil po špinavých, nikdy nemytých dřevěných schodech. A velká kočka skočila temnotou.

Anebo – veliká zahrada žila tisíci opicemi. To byly Gontramovy děti: Béďa, Filip, Pavlík, Emílek, Josífek a Volfík. Byly všude: vězely ve větvích stromů, lezly v hlubokých jamách v zemi. Pak psi, dva drzí špiclíci a zmetek-fox. A k tomu trpasličí pinčlík právního zástupce Manassa, cosi jako hnědá koule, kulatý, sotva větší než pěst. Cyklop se jmenoval.

A všecko lomozilo a křičelo. Volfík, sotva jednoletý, ležel v dětském vozíku a řval, vysokým hlasem, zatvrzele, celé hodiny. Jenom Cyklop závodil s ním o rekord, štěkal, sípavě a chraptivě, nepřetržitě. Nehýbal se s místa, jako Volfík jen vyl a štěkal.

Gontramovi hoši lítali křovinami, pozdě odpoledne. Béďa, nejstarší, měla dávat pozor; dohlížet, aby bratři byli způsobní. Myslela si však: jsou způsobní. A seděla vzadu v rozpadlé bezové besídce se svou přítelkyní, malou princeznou Wolkonskou. Tlachaly a hádaly se, soudily, že jim bude už brzo čtrnáct let a pak že se jistě mohou vdávat. Anebo alespoň mohou pak už mít milence. Byly však obě zbožné a usnesly se ještě trochu počkat, čtrnáct dní ještě, až po prvním svatém přijímání.

Pak dostanou dlouhé šaty. Pak budou dospělé. Pak mohou mít milence.

Připadaly si velmi ctnostné při tomto svém rozhodnutí. A uvažovaly, že by bylo dobře, jít ihned do kostela na májovou pobožnost. Nutno se sebrati v těchto dnech, nutno býti vážným a rozumným.

„A pak tam bude snad také Schmitz!“ řekla Béďa Gontramová.

Leč malá princezna ohrnula nosík:

„Pcha – Schmitz!“ řekla.

Béďa chopila ji podpaždí.

„A Bavoři s modrými čepicemi!“

Olga Wolkonská se usmála.

„Ti? To jsou – puchýři! Víš, Béďo, opravdoví studenti nechodí vůbec do kostela!“

To ovšem byla pravda, opravdoví studenti nečinili nikdy nic podobného.

Béďa si povzdechla. Odsunula rychle vozík s křičícím Volfíkem stranou a rozehnala se po Cyklopovi, který ji chtěl kousnout do nohy.

Ne, ne, princezna měla pravdu, s kostelem nebylo nic. „Zůstaňme zde!“ rozhodla. A děvčata se vrátila do šeříkové besídky.

Všechny děti Gontramovy měly nekonečně chtivou touhu po životě. Nevěděly to – leč tušily to, cítily v krvi, že musejí zemřít mladé, svěží, v plném rozkvětu. Že mají jen málo času, vyměřeného ostatním lidem. A užívaly proto tohoto času trojnásob, lomozily a vztekaly se, užíraly a upíjely života do přecpání. Volfík křičel ve svém vozíku, křičel sám o sobě tolik, jak tři jiná nemluvňata dohromady. Jeho bratři však lítali zahradou a činili se, jako by to byli ne čtyři, ale čtyři tucty hochů. Špinaví, odření a roztrhaní, stále odněkud krvácející, z rozříznutého prstu, z odřeného kolena nebo nějakého důkladného škrábnutí.

Když slunce zapadlo, Gontramovi hoši umlkli. Vrátili se domů a zašli do kuchyně. Zhltaly mohutné hromady krajíců s máslem, obložených šunkou a uzenicí. A pili vodu, kterou velká služka lehce barvila červeným vínem. Potom je služka umyla. Svlékla je, vstrčila je do kbelíků a chopila se černého mýdla a tvrdého kartáče. Kartáčovala je jako pár bot. Čisti však přece nebyli. – A divoká mládež křičela a řádila znovu ve svých dřevěných kbelících.

Potom k smrti unaveni vlezli do postelí, bouchli tam sebou jako pytel bramborů a už se nepohnuli. Vždycky se zapomněli přikrýt; to obstarávala služka.

Většinou v tuto hodinu přicházel do domu právní zástupce Manass. Vystoupil po schodech, zabušil holí na několik dveří, nedostal odpovědi a posléze vešel do jedné světnice.

Paní Gontramová mu vyšla vstříc. Byla vysoká téměř dvojnásob nežli pan Manass, jenž byl trpaslíkem, kulatý jak kulička, a podobal se na vlas svému ošklivému psu Cyklopovi. Krátké štětiny rostly mu všude z lící, brady a rtů a z nich hleděl nos, malý a kulatý, jako ředkvička. Mluvil-li, štěkal, a zdálo se, jako by chtěl stále chňapnout.

„Dobrý večer, paní Gontramová,“ řekl. „Pan kolega není ještě doma?“

„Dobrej večír, pane právní zástupče,“ řekla velká paní. „Odložte si a jako doma.“

Malý Manass křičel:

„Zdali je už pan kolega doma? – A dejte to dítě přinést do domu, člověk nerozumí přece ani vlastnímu slovu.“

„Cák?“ tázala se paní Gontramová. Poté vyňala si z uší bavlněné zástrčky. „Ach ták!“ pokračovala. „Ten Volfík! – Jo, měl byste si přeci pořídit taky takovoudle věc, pane právní zástupče, pak byste neslyšel docela nic.“ Přistoupila ke dveřím a křičela: „Běla, Běla nebo Béďa! Neslyšíte? Cák? Přinest toho Volfíka dom!“

Byla dosud v ranním obleku meruňkové barvy. Měla husté, kaštanové vlasy, nepořádně učesané, zpola rozcuchaně svislé. Její černé oči zdály se nekonečně veliké, široce, široce rozevřené a plné žhavého, příšerného ohně. Leč čelo prohlubovalo se na spáncích v dutiny, úzký nos byl vpadlý a bledé líce byly napjaty těsně přes kosti. Veliké souchotinářské skvrny plály světle na lících –

„Máte ňáký dobrý cigáro, pane právní zástupče?“ otázala se.

Vyňal své pouzdro, zlobně, téměř vztekle.

„Kolik jste jich už dnes vykouřila, paní Gontramová?“

„No, tak asi dvacet,“ usmála se. „Ale víte přeci, to sprostý svinstvo po štyrech fenykách – kapička změny mně udělá dobře. Tady todle tlustý mně dejte, to bude dobrý!“

A vzala si těžké, téměř černé mexiko.

Pan Manass vzdychnul:

„Nono, copak myslíte? Jak dlouho to takhle ještě půjde!?“

„Pcha!“ zasykla. „Jenom se nerozčilujte. Jak dlouho? Předevčírem povídal pan zdravotní rada: ešče šest měsíců. – Ale víte, zrovna to samý povídal už jednou před dvouma rokama. A já si myslím: vono se to nepřenáhlí, vono to jde pěkně pomalu s náhlýma souchotinama.“

„Kdybyste aspoň tolik nekouřila,“ zasténal malý právní zástupce.

Podívala se naň vyjeveně a vytáhla modré rty vysoko nad obnažené zuby.

„Cák? Cák? Mannase? Nekouřit už? Cák mám vlastně jináč dělat? Děti mít – každý rok zas jedno – víst domácnost se vším všudy – při tom náhlý souchotě – a nesmět si ani zakouřit?“

A bafla mu do tváře hustý čmoud, až se rozkašlal.

Pohlédl na ni napůl jedovatě, napůl zamilovaně a s obdivem. Tento malý Manass byl drzý jako nikdo jiný, stál-li před zábradlím v soudní síni, nikdy v rozpacích, a neměl nikdy nouze o vtip, o ostré, řezavé slovo. Štěkal, chňapal, kousal kolem sebe bez jakéhokoliv ohledu a bez nejmenší bázně. – Zde však, před touto suchou paní, jejíž tělo bylo kostrou, jejíž hlava se šklebila jako umrlčí lebka, která už po léta stála ze tří čtvrtin v hrobě a se smíchem kopala si sama poslední jeho čtvrtinu, zde pociťoval úzkost. Tyto rozcuchané, lesknoucí se kadeře, které stále ještě rostly, stále silněji a stále hustěji, jako by jejich půdu sama smrt mrvila, tyto souměrné, svítící zuby, pevně svírající černý smotek tlustého doutníku, tyto oči, převeliké, bez naděje, bez vášně, téměř bez vědomí svých zářivých výhní – dávaly mu umlkati a činily ho ještě menším, než byl, menším téměř, nežli byl jeho pes.

Och, byl vzdělaný tento právní zástupce Manass. Říkali mu cestující naučný slovník a nebylo nic, o čem by v okamžiku nedovedl podat vysvětlení. Nyní si myslil: ona přísahá na Epikura.

Myslí si, že jí do smrti nic není. Dokud žije, není tu smrti. A bude-li tu smrt, nebude tu už jí.

Leč malý Manass viděl zcela dobře, že smrt už tu byla, třebaže paní dosud žila. Byla tu už dlouho, plížila se všude kolem v tomto domě. Hrála si na slepou bábu s touto paní, která nosila její znamení, nechala její znamenané děti křičet a řádit v zahradě. Ovšem – smrt se nepřenáhlila, šla pěkně pomalu, v tom měla paní pravdu. Leč smrt učinila tak jenom z rozmaru. Jen tak – poněvadž ji to bavilo, hráti si s touto paní a s jejími života chtivými dětmi, jako si hraje kočka se zlatými rybkami ve sklenici.

Chacha, smrti tu vůbec není! myslila si tato paní Gontramová, která ležela po celé dny na pohovce, která kouřila velké černé doutníky, četla nekonečné romány a nosila v uších bavlnu, aby neslyšela své povykující děti. Chacha, smrti tu vůbec není!?

Že není? Šklebila se smrt a smála se na právního zástupce z této žalostné masky, která mu bafala hustý kouř do tváře.

Malý Manass viděl tuto smrt, viděl ji dosti zřetelně. Zíral na ni strnule a přemítal dlouho, která smrt to asi je z velké galerie smrti. Dürerova? Anebo Böcklinova? Anebo nějaká divoká harlekýnská smrt Boschova nebo Breughelova? Nebo dokonce šílená, záhadná smrt Hogarthova, Goyova, Rowlandsonova, Ropsova nebo Callotova?

Žádná z nich to nebyla. Před ním tu seděla smrt, s níž bylo možno vyjít, byla počestně měšťanská a romantická, byla to porýnská smrt, Rethelova. Byla to smrt, s níž bylo možno mluviti, jež měla vtip v těle, která kouřila a pila víno a dovedla se smát.

„Je dobře, že kouří!“ pomyslil si Manass. „To je velmi dobře: člověk ji aspoň necítí.“

Potom přišel justiční rada Gontram.

„Dobrý večer, kolego,“ řekl. „Vy už také tu? To je dobře.“ A počal s dlouhou historií, vyprávěje podrobně, co se vše dnes stalo, v kanceláři a u soudu.

Vesměs pozoruhodné věci. Co jen se může právníkům státi za celý život, to se dálo panu Gontramovi každého dne. Krajně vzácnější pak případy, mnohdy dosti veselé a směšné, i krvavé a nejvýš tragické.

Jenže – ani slovo z toho nebyla pravda. Justiční rada měl tutéž nepřekonatelnou úzkost před pravdou, jakou měl i před koupelí, ba i před umyvadlem, lhal, jak jen otevřel ústa, a spal-li, zdálo se mu o nových lžích. Každý věděl, že lže, leč každý mu přece jen rád naslouchal, neboť jeho lživé příhody byly tak veselé a dobré, a nebyly-li časem takové, byl dobrý způsob, jímž je předkládal svým posluchačům.

Byl statným čtyřicátníkem, s šedivým již, krátkým, velmi prořídlým vousem a sporými vlasy. Na černé tkanici nosil zlatý skřipec, který mu stále visel na nose šikmo, ponechávaje pole pohledu na modré, krátkozraké oči. Byl nepořádný, neupravený a nemytý, stále s inkoustovými skvrnami na prstech.

Byl špatným právníkem a byl krajně zaujat proti každé práci, kterou přenechával svým referendářům, kteří však nedělali rovněž nic, dávali se k němu do služeb jen z tohoto důvodu a často se po celé týdny v jeho kanceláři ani neukázali. Přenechával práci přednostovi své kanceláře a písařům, kteří spali. A když se časem probudili, sepisovali větu, jež zněla: „Popírám.“ A připojili pak pod ni razítkový podpis justičního rady.

A přes to měl tento justiční rada dobrou praxi, mnohem a daleko lepší, než byla praxe tak vtipného a mnoho vědoucího Manasse. Rozuměl řeči lidu a uměl tlachat s lidmi. Byl oblíben u všech soudců a návladních, poněvadž nečinil nikdy potíží, dal všemu běžet svou cestou. Před trestním soudem a před porotou měl cenu zlata, to se dobře vědělo. Jednou řekl jistý státní návladní: „Navrhuji, aby obžalovanému nebyly odepřeny polehčující okolnosti: ať ho hájí pan justiční rada Gontram.“

Polehčující okolnosti – těch dosáhl pan Gontram pro své klienty vždycky. Manass však naopak dosti zřídka přes svou učenost a své břitké obhajovací řeči.

A pak tu bylo ještě něco. Justiční rada měl několik případů, velkých, mohutných procesů, jež vzbudily pozornost po celé zemi. Probojoval je v dlouhých letech všemi stolicemi a posléze je vyhrál. Tu totiž se v něm náhle probudila nezvyklá, kdesi dřímající ráznost a vytrvalost. Taková úplně projetá věc, šestkrát prohraný, téměř nemožný proces, jenž přecházel z jednoho zástupce na druhého, takový případ s nejspletitějšími mezinárodními otázkami – o nichž neměl vůbec ponětí –, to ho zajímalo. Bratry Koschenovy z Lennepu, třikrát k smrti odsouzené, posléze přec dostal na svobodu ve čtvrtém znovu obnoveném líčení, přes krajně pádné nepřímé důkazy. A ve velikém milionovém sporu o moresnetské doly, v němž se žádný právník ve třech zemích nevyznal – a Gontram jistě ze všech nejméně –, docílil přece posléze příznivého rozsudku. Nyní vedl, už tři roky, veliký proces kněžny Wolkonské o právoplatnost jejího manželství.

A pozoru hodno bylo, že tento člověk nemluvil nikdy o tom, co skutečně konal. Každému, s nímž se setkal, lhal do uší plnými ústy o svých drze vymyšlených právnických hrdinstvích – leč jeho rty nepřešla ani slabika o tom, co skutečně dokázal. Bylo tomu už tak: ošklivila se mu pravda.

Paní Gontramová řekla: „Večeře bude hnedle na stole. A bowličku sem taky připravila. Čerstvá mařinka. Mám se jít ešče tentoc oblíknout?“

„Zůstaň jen takhle, ženo,“ rozhodl justiční rada. „Manass nemá námitek.“ A přerušiv se náhle, zvolal: „Pro pána boha, jak to děcko křičí! Cožpak je nemůžeš utišit?“

Paní přešla kol něho dlouhým, pomalým krokem. Otevřela dveře do předsíně, kam odsunula služka vozík s dítětem. A chopivši se Volfíka, vnesla ho do pokoje a posadila ho do vysoké čtyřhranné dětské židle.

„Nejní žádnej div, že to tak křičí!“ řekla klidně. „Je celý mokrý.“ Nepomyslila však na to, aby dítě osušila. „Budeš přeci zticha, ty malej čerte,“ pokračovala, „cák nevidíš, že máme návštěvu?“

Volfík však se nedal návštěvou nikterak rušit. Pan Manass vstal, poklepal a pohladil jej po tlustých lících a přinesl mu velkého panáka, aby si s ním hrál. Leč dítě odstrčilo panáka, řvalo, bučelo a křičelo bez ustání. A Cyklop doprovázel je pod stolem ze všech sil.

Tu řekla mamá:

„Počkej jen, můj cukroušku. Helejc, mám něco pro tebe.“

A vyňavši si z úst černý, rozžvýkaný zbytek doutníku – vsunula jej nemluvněti do úst. „Todlenc, Volfíčku, to je přeci dobrý, cák?“

A dítě okamžitě utichlo, cumlalo a cucalo, a veliké smějící se oči jeho zářily nadměrným štěstím.

„No tak to vidíte, pane právní zástupče, jak se musí dovect s dětima?“ řekla veliká paní. Mluvila jistě a tiše, úplně vážně. „Ale vy muži víte čočku o dětích.“

Přišla služka a hlásila, že je prostřeno. Poté přistoupila nemotorně, zatím co panstvo se ubíralo do jídelny, k dítěti. „Bakany!“ řekla a vytrhla dítěti smotek z úst.

Volfík počal ihned zase výt. Služka ho vzala do náruče, hýčkala ho sem a tam, zpívala mu zádumčivou písničku ze své valonské domoviny. Neměla však víc štěstí nežli před ní Manass. Dítě křičelo, jako by je na nože bral. Tu chopila se služka zase doutníkového smotku, naplivla naň a třela jej o špinavou kuchyňskou zástěru, aby udusila stále ještě doutnající jeho oheň. Vsunula jej pak znovu do červených úst Volfíčkových.

Poté chopila se dítěte, svlékla je, umyla, oblékla do čistého prádla a ustlala mu měkce v jeho postýlce. Volfík se nepohnul, dal si vše klidně líbit, tiše a spokojeně. A usnul, záře blažeností, stále s ohyzdným, černým smotkem v ústech.

O ano, ta veliká paní měla pravdu. Rozuměla dětem. Alespoň – Gontramovým dětem.

Uvnitř jedli do noci, a justiční rada vyprávěl. Pili lehké víno; teprve ku konci přinesla paní Gontramová bowli.

Muž její čenichal kriticky.

„Dej přece přinést trochu sektu,“ řekl.

Paní však postavila bowli na stůl se slovy:

„Dyk už nejní žádnej bowlsekt. A už jenom jedna láhev Pomery je ve sklepu.“

Podíval se na ni přes skřipec široce rozevřenýma očima a zavrtěl povážlivě hlavou.

„No, víš, ty jsi mně ale hospodyně! Nemáme už vůbec sektu a ty neřekneš o tom ani slovíčka? Něco takového! Žádný sekt v domě! Dej přinést tu láhev Pomery. Je jí vlastně příliš škoda pro bowli.“

A kolébaje hlavou sem a tam, opakoval:

„Žádný sekt! Něco takového! Musíme ihned nějaký opatřit. Pojď sem, ženo, přines mi péro a papír, musím dopsat kněžně.“

Když se však octnul papír před ním na stole, odsunul jej stranou a povzdychnul si: „Ach, pracoval jsem po celý den tolik! Pojď sem, ženo, budu ti diktovat.“

Paní Gontramová se nehýbala. Psát? To jí tak ještě chybělo!

„Ani mi nenapadne,“ řekla.

Justiční rada vzhlédl k Manassovi řka:

„Cožpak, pane kolego? Nemohl byste mi prokázat tu laskavost? Jsem tak vyčerpán.“

Malý právní zástupce podíval se naň vztekle.

„Vyčerpán?“ posmíval se. „Čímpak? Vyprávěním historek? Chtěl bych se jednou věru dozvědět, od čeho máte stále všecky prsty plné inkoustu, pane justiční rado. Od psaní přece jistě ne.“

Paní Gontramová se usmála a řekla:

„Ach, Manasse, to je přeci ešče od posledních vánoc, když musel dětem podpisovat špatný vysvědčení! Ostatně, cák se hádáte? Ať píše Béďa.“

A křikla oknem na Béďu.

Béďa přišla a s ní Olga Wolkonská.

„To je hezké, že jsi tu také,“ pozdravil ji justiční rada. „Večeřely jste už?“

Děvčata však už večeřela, dole v kuchyni.

„Sedni si sem, Béďo,“ přikázal otec, „semhle.“

Béďa poslechla.

„Tak! Teď si vezmi péro a piš, co ti řeknu.“

Béďa však byla pravé Gontramovo dítě a nenáviděla psaní. Vzápětí vyskočila ze židle.

„Neé, neé!“ křičela. „Ať píše Olga, ta to umí daleko líp než já!“

Princezna stála u pohovky; nechtěla rovněž. Leč její přítelkyně měla prostředek, aby ji učinila povolnou.

„Nebudeš-li psát,“ zašeptala jí, „nepůjčím ti hříchy pro pozejtří!“

To pomohlo. Pozejtří byla zpověď, a její zpovědní lístek vypadal dosud velmi bledě. Hřešiti se sice v této vážné době prvního přijímání nesmělo, leč ze hříchů se zpovídat musilo. Bylo nutno přísně se prozkoumat, přemýšlet, rozpomínat a hledat, zdali se nenajde ještě někde nějaký hřích. A toho princezna vůbec nikterak nedovedla. Béďa to však dovedla skvěle. Její zpovědní lístek jí záviděla celá třída, zvláště hříchy myšlenkami spáchané dovedla si vymyslet velkolepě, hned po tuctech najednou. Měla tento dar po svém papá: mohla se pochlubit celými hromadami hříchů, spáchala-li však někdy opravdu nějaký, tu se o něm zpovědník jistě vůbec nedověděl.

„Piš, Olgo,“ zašeptala, „pak ti půjčím osm těžkých hříchů.“

„Deset,“ žádala princezna.

A Béďa Gontramová přikývla; nesešlo jí vůbec na tom, byla by dala i dvacet hříchů, aby nemusila psát.

Olga Wolkonská usedla ke stolu, chopila se péra a vzhlédla tázavě.

„Piš tedy!“ řekl justiční rada. „Ctěná paní kněžno –“

„Je to pro mamá?“ otázala se princezna.

„Ovšem, pro koho jiného? Piš! Ctěná paní kněžno –“

Princezna napsala.

„Je-li to pro mamá,“ řekla, „mohu přece napsat: Milá mamá!“

Justiční rada řekl netrpělivě:

„Napiš, co chceš, dítě, jen piš.“

A ona napsala: „Milá mamá!“

A pak dle diktátu justičního rady:

„Musím Vám, bohužel, sdělit, že celá naše věc nemůže náležitě z místa. Musím mnoho přemýšlet, a člověk nemůže přemýšlet, nemá-li co pít. Nemáme však už doma ani kapky sektu. Pošlete nám proto laskavě, v zájmu Svého procesu, koš bowlsektu, koš Pomery a šest lahví –“

„St. Marceaux!“ zvolal malý právní zástupce.

„St. Marceaux,“ pokračoval justiční rada. „To je totiž zamilovaná známka pana kolegy Manasse, který nám také mnohdy pomáhá.

S nejlepšími pozdravy

Váš –“

„Nuže, pohleďte, kolego,“ řekl justiční rada, „jak těžce mi křivdíte. Nejen že jsem dopis nadiktoval, já jej také ještě vlastní rukou podepíšu!“ A připojil k dopisu své jméno.

Béďa obrátila se napolo od okna.

„Jste hotovi?“ pravila. „Ano? No, pak vám chci jenom říci, že je to všecko docela zbytečné. Právě přijela Olžina mamá a jde zahradou.“

Béďa zahlédla kněžnu už před hodnou chvílí, mlčela však hezky tiše a ani nehlesla, aby přerušila diktát dopisu kněžně. Když už Olga dostane deset pěkných hříchů, ať za to také pěkně pracuje! Takoví byli všichni Gontramové, otec, matka i děti: pracovali velmi, velmi neradi, přihlíželi však velmi rádi, když pracovali druzí.

Kněžna vešla, tlustá a nabotnalá, s velikými brilianty na prstech a v uších, na krku a ve vlasech, bezmezně sprostá. Byla uherskou hraběnkou nebo baronkou; kdesi v Orientě poznala knížete. Došlo k svatbě, to bylo jisto; stejně jisto však také bylo, že obě strany se hned od počátku vzájemně podváděly. Ona chtěla toto manželství, které z jakýchsi důvodů bylo předem nemožné, přece jen zákonitě uplatnit, kníže však chtěl totéž manželství, které sice považoval za možné, dát prohlásit neplatným pro malé formální chyby hned při jeho uzavření. Síť lží a drzých podvodů: pravé sousto pro pana Šebastiána Gontrama. Všecko tu kolísalo, nic nestálo pevně, každé sebe menší tvrzení bylo ihned odpůrčí stranou vyvráceno, každý stín pevného zákona byl zákonem jiného státu zase zapuzen. Jen něco tu zbylo: malá princezna – jak kníže, tak kněžna přiznávali se tu k otcovství a mateřství a každý z nich si činil nárok na Olgu: tento výrobek jejich nezvyklého manželství, jemuž musilo připadnout tolik milionů. Matka byla současně ve výhodě, byla v právu držitele.

„Posaďte se, paní kněžno!“

Justiční rada by si spíše ukousl jazyk, než by byl tuto ženu oslovil „Jasnosti“. Byla jeho klientkou, a on s ní nezacházel ani o vlas lépe než se selskou ženou.

„Odložte přece!“ dodal, nepomohl jí však.

„Právě jsme vám psali,“ pokračoval. A přečetl jí onen krásný dopis.

„Ale prosím!“ zvolala kněžna Wolkonská. „Ale ovšem! Bude hned zítra ráno zařízeno!“ Otevřela svou taštičku a vyňala z ní těžký dopis. „Pohleďte, ctěný pane justiční rado, přišla jsem právě v naší věci. Tu je psaní od vrchního župana hraběte Ormose z Velkého Bečkereku, víte –“

Pan Gontram svraštil čelo: to mu ještě chybělo! Ani král nesměl by mu uložit práci, když byl večer doma! Vstal a chopil se dopisu.

„Je dobře,“ řekl, „je dobře, to všechno vyřídíme zítra v kanceláři.“

Ona se bránila:

„Je to však velmi pilné. Velmi důležité –“

Justiční rada ji přerušil:

„Pilné? Důležité? Nuže, řekněte mi jen, co vy rozumíte, je-li něco pilné nebo důležité? Vůbec nic! Jenom v kanceláři lze to posoudit!“

A s přízvukem blahovolné výčitky pokračoval:

„Paní kněžno, vy jste přece vzdělaná paní! Měla jste přece také jakési vychování? – A tu přece jistě víte, že neobtěžujeme lidi večer doma obchodními věcmi.“

Kněžna však stále trvala na svém:

„Ale v kanceláři vás přec nemohu nikdy zastihnout, ctěný pane justiční rado. Byla jsem jen v tomto týdnu čtyřikrát –“

Teď se pan justiční rada téměř rozzlobil:

„Přijďte příští týden! Cožpak myslíte, že člověk má jen váš krám? Co myslíte, že člověk má ještě jinak na práci? Co času stojí mě jen ten vrah Houten! A při tom jde o hlavu a ne o hrst milionků!“

A pan Gontram počal, jako by rozvíjel nit z klubka, nepřetržitě vyprávět věčnou historii o tomto náčelníku lupičů, který žil jen v jeho fantazii, a o právnických hrdinstvích, která vykonal pro tohoto nepřekonatelného vraha z vilnosti.

Kněžna vzdychala, leč naslouchala. Zasmála se také několikrát, vždycky na nepravém místě. Byla jediným z jeho mnoha posluchačů, který nikdy necítil, jak on lže, a byla také jediná, jež nerozuměla jeho vtipům.

„Pěkné příběhy pro děti!“ štěkal právní zástupce Manass.

Obě děvčata naslouchala chtivě, zírajíce na justičního radu strnule, s očima široce rozevřenýma.

On se však nedal vyrušit a řekl:

„Ach, na něco podobného si musí člověk hned od mládí zvykat!“

Počínal si, jako by vrahové z vilnosti byli něco praobyčejného v životě, jako by se člověk setkával denně hned s několika tucty.

Posléze skončil a pohlédl na hodiny.

„Deset už! Děti musí na lůžko! Vypijte ještě rychle sklenici bowle.“

Děvčata pila, ale princezna prohlásila, že rozhodně nepůjde domů. Má takovou úzkost a nemůže spát sama. A se svou miss také ne – možná, že je to také takový přestrojený vrah z vilnosti. Zůstane proto u své přítelkyně. Neptala se však vůbec své mamá, jen Bédi a její matky.

„Pro mě za mě!“ řekla paní Gontramová. „Ale nezaspite, ať přindete zavčas do kostela.“

Děvčata přidřepla s lehkou úklonou a vyšla z pokoje. Ruku v ruce, v těsném objetí.

„Bojíš se také?“ zeptala se princezna.

Béďa řekla:

„Všecko je vylháno, co říká papá.“

Ale úzkost měla přece. Úzkost – a vedle toho podivnou touhu po těchto věcech. Ne je prožít – o ne, jistě ne. Ale vymýšlet si je, umět je také tak vyprávět.

„Ach, to by byly hříchy pro zpověď!“ povzdychla si.

Nahoře dopili bowli, paní Gontramová vykouřila ještě poslední doutník. Pan Manass povstal a odešel do vedlejšího pokoje. A pan justiční rada vyprávěl kněžně novou historku. Ona skrývala své zívání za vějířem a pokoušela se stále, aby se dostala také k slovu.

„Ach ano, nejmilejší pane justiční rado,“ řekla rychle, „byla bych zapomněla! Smím pro vaši paní choť zítra v poledne přijet kočárem? Vzít ji s sebou na malou projížďku?“

„Zajisté,“ odpověděl on, „zajisté – chce-li.“

Leč paní Gontramová řekla:

„Nemůžu ject.“

„A pročpak ne?“ tázala se kněžna. „Jistě vám jen prospěje, přijdete-li trochu na čerstvý jarní vzduch.“

Paní Gontramová vyňala zvolna doutník z úst a řekla:

„Nemůžu ject. Nemám slušnej klobouk na hlavu.“

Kněžna se zasmála, jako by to byl žert, a projevila ochotu, že pošle hned ráno modistku s novými jarními modely na vybranou.

„Pro mě za mě,“ řekla paní Gontramová.

„Ale pak pošlite Beckrovku z Quirinský ulice – ta má ty nejlepčejší.“ A povstavši zvolna, pozorovala chvíli zamyšleně svůj dohořelý smotek, načež řekla:

„A teďkonc pudu spat – dobrou noc!“

„O ano, už je čas, musím už také jít!“ zvolala kněžna rychle. Justiční rada doprovodil ji dolů a zahradou na ulici. Pomohl jí do kočáru a uzavřel pak opatrně zahradní bránu.

Když se vrátil, stála jeho paní v domovních vratech s hořící svíčkou v ruce.

„Nemůžem jít spát,“ řekla klidně.

„Cože?“ tázal se on. „pročpak ne?“

Ona opakovala:

„Nemůžem jít spát. – Manass tam leží jak na svej posteli!“

Oba pak vystoupili po schodech do druhého patra a vešli do ložnice. V obrovské manželské posteli ležel, pěkně napříč, v tvrdém spánku malý právní zástupce. Šaty jeho visely pečlivě přes židli, boty stály vedle. Ze skříně vytáhl čistou bílou košili a oblékl si ji. Vedle něho jako malý ježek choulil se jeho Cyklop.

Justiční rada chopil se svíčky a posvítil si.

„A tento muž mně hubuje, že prý jsem líný!“ řekl vrtě udiveně hlavou. „A sám je příliš líný jít domů!“

„Pst!“ zasykla paní Gontramová. „Pst! Jináč je obá probudíš!“

Manželé vyňali pak ze skříně ložní a noční prádlo a odešli. Zcela tiše. Paní Gontramová upravila dole dvě lůžka, na pohovkách.

A tam spali.

Ve velikém domě všichni spali. Dole vedle kuchyně Běla, silná kuchyňská služka, u ní tři psi; ve vedlejší světnici čtyři divocí kluci, Filip, Pavlík, Emilek a Josífek. Nahoře spaly obě přítelkyně, v Bédině velkém balkónovém pokoji; vedle spal Volfík se svým černým tabákovým cumlíkem; v saloně spali pan Šebastián Gontram a jeho paní. Ve druhém patře chrápali o závod pan Manass a jeho Cyklop, a zcela nahoře, v podkrovním pokojíčku, spala Žofka, panská, která se vrátila z tančírny a tiše se vplížila po schodech nahoru.

Všichni spali, spali. Dvanáct lidských těl a čtyři bystří psi.

Cosi však nespalo. Plížilo se pomalu kol velikého domu –

Venku, podél zahrady, táhl se Rýn. Vypínal svou hruď, sešněrovanou do zdí, nahlížel do spících vil, tlačil se těsně ke staré celnici. Kočky a kocouři prolézali křovinami, prskali, škrábali, kousali a bili se vzájemně, řítili se kupředu koulíce ohnivě jiskřícíma očima. Pojímali se, vilně, naříkavě, vyčerpávajíce se v bolestivé, mučivé rozkoši –

A v dáli, daleko odkudsi z města zaléhal sem opilý zpěv divokých studentů.

Cosi lezlo kol bílého domu na Rýně. Plížilo se zahradou, kolem polámaných lavic a chromých židlí, hledělo se zalíbením na pekelné rejdy lásky chtivých koček.

Lezlo to kol domu. Škrábalo tvrdým nehtem po stěnách, že omítka skřípavě opadávala. Vráželo to též do dveří, že se tiše třásly. Jako závan větříčku, tak lehce.

Pak se to octlo v domě. Plížilo se to po všech schodech, lezlo opatrně všemi světnicemi. Stanulo, rozhlédlo se kolkolem, tiše se usmívajíc.

Těžké stříbro stálo v mahagonovém bufetu. Vzácné poklady z císařské doby. Leč okenní tabule popraskaly a mezery byly zalepeny papírem. Holandské obrazy visely po stěnách, dobré práce Koekkoekovy, Verboekhvoevenovy, Vervéovy a Jana Stobaertsa. Měly však díry a staré zlaté rámy zčernaly pavučinami. Z nejlepší dvorany arcibiskupovy pocházel nádherný lustr – leč jeho zpřerážené křišťály byly polepeny muším trusem.

Cosi se plížilo tichým domem. A kam to vlezlo, tam něco prasklo. Téměř nic, jen pranepatrná maličkost. Leč zas a zas.

Kam to vlezlo, vyrostl z noci malý lomoz. Zaskřípal jasně práh, uvolnil se hřebík, prohnul se starý nábytek. Zapraskalo v nabobtnalých okenicích nebo zařinčelo podivně mezi sklenicemi.

Všecko spalo ve velikém domě na Rýně. Cosi však se plížilo zvolna kolem –

2 Druhá kapitola, která vypravuje, jak se stalo, že byla vymyšlena Alrúna.

Slunce již zapadlo, a svíčky hořely již ve velkém lustru v slavnostním pokoji, když vstoupil tajný rada ten Brinken. Vypadal věru slavnostně, byl ve fraku, s velikou hvězdou na bílé košili a v knoflíkové dírce se zlatým řetízkem, na němž viselo dvacet malých řádů.

Justiční rada Gontram vstal, představil ho společnosti, a starý pán šel kolem stolu se zvětralým úsměvem, řekl každému sladké slovo. U dívek, na jichž počest byla slavnostní hostina pořádána, stanul, podal jim pěkná kožená pouzdra se zlatými prsteny, se safírem pro rusou Béďu a s rubínem pro černou Olgu. A oslovil obě dívky velmi moudrým proslovem.

„Chcete počít od počátku, pane tajný rado?“ otázal se pan Šebastián Gontram. „Sedíme tu už od čtyř hodin – sedmnáct chodů! Pěkné, co? Tu je menu, no, vyhledejte si něco!“

Leč tajný rada děkoval – prý už jedl.

Poté vešla paní Gontramová do pokoje. V modrých, trochu staromódních hedvábných vlečkových šatech, s vysokým účesem.

„Nemůžem jest zmrzlinu!“ zvolala. „Běla vstrčila zmrzlinu do trouby!“

Hosté se rozesmáli; něco takového se přec musilo stát, jinak by člověk ani nevěděl, že je v Gontramově domě. A právní zástupce Manass zvolal, aby přinesli mísu na stůl, neboť to člověk nevidí každého dne: čerstvou zmrzlinu z trouby vytaženou!

Tajný rada ten Brinken hledal židli. Byl to malý muž. Hladce oholený, s tlustými slzními váčky pod očima; byl věru ošklivý. Rty visely mu odule a nos měl veliký, masitý. Levé oko bylo zakryto hluboce svěšeným víčkem, pravé bylo široce rozevřeno, šilhajíc slídivě kolkolem.

Kdosi pravil za ním:

„Den, strýče Jakube.“

Byl to Frank Braun.

Tajný rada se obrátil, zdálo se, že je mu málo příjemné, že se tu setkává se svým synovcem.

„Ty zde?“ tázal se. „Nu, mohl jsem si to ostatně myslit.“

Student se zasmál.

„Ale ovšem! Jsi přec tak učený, strýče. Ostatně ty jsi tu také. A jsi tu zcela oficiálně, jako tajný rada a jako universitní profesor, v pyšném lesku svých řádů. Já jsem tu však zcela na zapřenou – spolkovou pásku mám v kapse u vesty.“

„To právě dokazuje tvé špatné svědomí,“ řekl strýc. „Teprve až –“

„Ano, ano,“ přerušil ho Frank Braun. „Vím to už. Teprve až budu tak starý jako ty, pak smím – a tak dále – to jsi chtěl přece říci? Díky všem svatým, že mi dosud není dvacet, strýče Jakube. Je mi věru zcela dobře!“

Tajný rada usedl.

„Zcela dobře, to si myslím. Jsi ve čtvrtém semestru a neděláš nic, než se rveš a chlastáš, šermuješ, jezdíš na koni, milkuješ a tropíš hloupé kousky! Proto tě poslala matka na universitu? – Rci mi, hochu, byl jsi vůbec už aspoň jednou na přednášce?“

Student naplnil dvě číše.

„Tuhle, strýče Jakube, napij se, pak to lehčeji sneseš. Nuže tedy: na přednášce jsem už byl a to nejen na jedné, nýbrž na celé řadě. Na každé přesně jednou, a víckrát tam už nepomýšlím jít. – Na zdraví!“

„Na zdraví!“ řekl tajný rada. „Myslíš, že to už úplně postačí?“

„Postačí?“ zasmál se Frank Braun. „Myslím, že je toho dokonce až příliš mnoho. Bylo to naprosto zbytečné. Co mám dělat na přednáškách? Je možno, že ostatní studenti se mohou od vás profesorů naučit spoustě věcí, leč jejich mozek musí býti zařízen na tuto metodu. Můj není. Jste mi všichni, každý jednotlivý, neuvěřitelně pošetilí, nudní a hloupí.“

Profesor se naň podíval vyjeveně. „Jsi nesmírně neomalený, můj milý hochu,“ řekl klidně.

„Opravdu?“ Student se opřel o lenoch své židle a zkřížil nohy. „Opravdu? Skoro tomu nevěřím, myslím však, že by to nikterak nevadilo, i kdyby tomu tak bylo. Neboť pohleď, strýče Jakube, vím přece přesně, proč to říkám. Předně, abych tě trochu pozlobil – vypadáš totiž velice směšně, zlobíš-li se. A za druhé, abych dodatečně od tebe uslyšel, že přece jen mám pravdu. Ty, strýče Jakube, příkladně jsi jistě chytrý, starý lišák, velmi rozumný a moudrý a víš spoustu věcí. Ale na svých přednáškách, věř mi, jsi stejně nesnesitelný jako tvoji ctění páni kolegové. Řekni sám, snesl bys poslouchat je na jejich přednáškách?“

„Já? Nu ovšem, zcela jistě ne,“ řekl profesor. „To však je také jiná věc. Až ty však – nu ano, ty už to víš. Nyní však mi řekni, hochu, co tě pro všecko na světě vede sem? Musíš přiznat, že zde není dům, v němž by tě tvoje matka ráda viděla. Co mne se týče –“

„Vždyť je dobře!“ zvolal Frank Braun. „Co tebe se týče, vím. Pronajal jsi tenhle dům Gontramovi, a poněvadž on jistě není dochvilně platícím nájemníkem, je vždycky dobře, když se mu občas ukážeš. A jeho souchotinářská paní tě zajímá samozřejmě jako lékaře. Všichni lékaři v městě jsou nadšeni tímto neobyčejným zjevem bez plic. Pak je tu také kněžna, jíž bys rád prodal svůj zámeček ve Mehlemu. A posléze, strýčinku, jsou tu také tyhle dvě mladé křehotinky, pěkná čerstvá zelenina. Není-liž pravda? Ovšem všecko ve vší počestnosti. U tebe je vždycky všecko ve vší počestnosti, strýče Jakube!“

Student umlkl, zapálil si cigaretu a vybafl kouř. Tajný rada zašilhal po něm pravým okem, jedovatě a slídivě.

„Co tím chceš říci?“ otázal se tiše.

Student se krátce zasmál řka:

„Och nic, naprosto nic.“

A povstav, zamířil ke stolku v rohu pokoje, přinesl odtud bedničku doutníků a otevřev ji, podal ji tajnému radovi.

„Zakuř si, milý strýče. Romeo a Julie, tvoje známka. Justiční rada jistě jen pro tebe si udělal takové výlohy.“

„Děkuji,“ zabručel profesor. „Děkuji. Ještě jednou: Co tím chceš říci?“

Frank Braun přisunul k němu svou židli.

„Odpovím ti, strýče Jakube. – Nestrpím již, abys mi činil výčitky, slyšíš? Vím sám velmi dobře, že život, jejž vedu, je trochu nevázaný. Leč nevšímej si toho – tobě do toho nic není. Neprosím tě přece, abys zaplatil mé dluhy. Prosím jen, strýče, abys nepsal podobných dopisů mé matce domů. Napíšeš, že jsem velmi ctnostný, velmi mravný, že důkladně pracuji, činím pokroky. A podobné věci. Rozumíš?“

„To bych přece musil lhát,“ řekl tajný rada. Mělo to vyznít přívětivě a vlídně, vyznělo to však slizce, jako by hlemýžď táhl svou cestou.

Student se naň upřeně podíval: „Ano, strýče Jakube, ty právě máš lhát. Ne pro mne, to víš dobře. Leč v zájmu mé matky.“

A dopiv svou sklenici, pokračoval:

„A abych tuto svou prosbu, abys mé matce něco nalhal, trochu podporoval, budu ti nyní také vyprávět, co jsem před chvílí – chtěl tím říci.“

„Jsem zvědav,“ řekl tajný rada trochu tázavě a nejistě.

„Znáš můj život,“ pokračoval student a jeho hlas zněl trpce a vážně, „víš, že jsem ještě dnes hloupý hoch. Proto si myslíš, poněvadž jsi starý a chytrý muž, vysoce učený, bohatý, všude známý, pokrytý řády a tituly, poněvadž jsi k tomu také ještě mým strýcem a jediným bratrem mé matky, proto si myslíš, že máš právo mne vychovávat. Právo či nikoli – ty to nikdy nedokážeš; nikdo to nedokáže – jenom život.“

Profesor si pleskl na kolena a rozesmál se:

„Ano, ano – život! Počkej jen, hochu, on už tě vychová! Má dosti ostrých hran a rohů. Má také pěkná pravidla a zákony, dobré hranice a ostnaté ploty.“

Frank Braun odpověděl:

„Ty tu nejsou pro mne. Pro mne stejně málo jako pro tebe. Ty, strýče Jakube, jsi hrany otloukl, ostnaté dráty přestříhal a vysmál se všem zákonům. Nuže dobře, já to také dokážu.“

„Poslyš, strýče,“ pokračoval pak student, „znám také dosti dobře tvůj život. Celé město jej zná a vrabci si cvrlikají na střechách o tvých malých žertech. Leč lidé si o nich jenom šuškají, vyprávějí si je v zákoutích, protože mají před tebou strach, před tvou chytrostí a tvými penězi, před tvou mocí a tvou rázností. – Vím, proč umřela malá Anna Paulertová, vím, proč tvůj hezký zahradnický tovaryš musil tak rychle do Ameriky. Znám ještě mnohé z tvých malých příběhů. Neschvaluji jich, rozhodně ne, leč nezazlívám ti jich také, obdivuji tě snad trochu, že můžeš jako malý král páchat tolik věcí beztrestně. Jenom dobře nechápu, jak můžeš mít úspěch u všech těch dětí – ty, se svou šerednou tváří!“

Tajný rada si hrál se svým hodinkovým řetízkem. Poté pohlédl na svého synovce klidně, téměř polichocen a řekl:

„Není-liž pravda, to naprosto nechápeš?“

A student pravil:

„Ne, naprosto a nikterak. Chápu však dobře, jak k takovým věcem přicházíš! Máš už dávno vše, co chceš. Vše, co může míti člověk v obvyklých hranicích občanských. A ty chceš z nich ven. Potok se nudí ve svém starém řečišti a vystupuje tu a tam drze ze svých těsných břehů. Je to krev.“

Profesor pozvedl svou sklenici a vypil ji.

„Nalej mi, můj hochu,“ řekl pak. Jeho hlas se trochu chvěl a zněl téměř slavnostně:

„Máš pravdu, je to krev. Tvoje krev a moje krev.“

Napil se a podávaje synovci ruku, pohlédl naň upřeně.

„Budeš psát mé matce tak, jak bych rád?“ tázal se Frank Braun.

„Ano, budu,“ odpověděl staroch.

A student řekl: „Děkuji ti, strýče Jakube,“ a stiskl podávanou ruku. „A teď – jdi, starý Don Juane, zavolej si své žabky slavící své první příjímání! Vypadají pěkně ve svých svatých šatečkách, obě, co?“

„Hm,“ usmál se strýc. „Zdá se, že ti z nich také není špatně?“

Frank Braun se zasmál. „Mně? Ach ty můj bože! – Ne, strýče Jakube, tady ti nejsem sokem. Dnes ještě ne, dnes mám ještě vyšší cíle. Snad až budu jednou tak starý jako ty! Já však nejsem strážcem jejich ctnosti; a ty dvě slavnostní růžičky nechtějí přece nic lepšího, nežli aby byly utrženy. Někdo to udělá, a v nejbližší době – proč ne ty? Hola, Olgo, Béďo! Pojďte sem na chvíli!“

Děvčata však nepřišla, tlačila se na pana Dra. Mohnena, který plnil jejich sklenice a vyprávěl jim dvojsmyslné příběhy.

Přišla kněžna.

Frank Braun povstal a nabídl jí své místo.

„Zůstaňte! Zůstaňte!“ zvolala. „Já si přec s vámi dosud nemohla pohovořit.“

„Okamžik, Jasnosti, přinesu jen cigarety,“ řekl student. „A můj strýc se těší po celou dobu, aby vám směl činiti poklony.“

Tajný rada se na to vůbec netěšil a byl by mnohem raději viděl po svém boku sedět malou princeznu. Jal se však bavit matku.

Frank Braun přistoupil k oknu, když justiční rada uváděl paní Marion ke klavíru. Pan Gontram usedl ke klavíru a otočiv se se židlí řekl:

„Prosím o trochu klidu. Paní Marion nám zazpívá písničku.“ A obrátiv se k své dámě pravil: „No, copak tedy, milá paní? Pravdě podobně zas jednou ‚Les Papillons‘? a nebo snad ‚Il Baccio‘ od Arditiho? Nuže, spusťme tedy!“

Student jal si ji prohlížet. Byla stále ještě krásná tato stará, nafintěná dáma, a člověk jí věru věřil mnohá ta milostná dobrodružství, jež se o ní vyprávěla. Tehdy, když byla nejslavenější divou Evropy. Teď však žila už téměř čtvrt století v tomto městě tiše, odloučeně ve své malé vile. Každého večera se procházela svou dlouho zahradou a plakala tam půl hodiny u květnatého hrobu svého psíka.

Nyní zpívala. Dávno už byl tento hlas zlomen, leč v jejím přednesu ze staré školy bylo přece ještě nezvyklé kouzlo. Na nalíčených rtech ležel starý úsměv vítěze a pod silným nánosem pudru se rysy tváře pokoušely o věčnou pózu své opřádající roztomilosti. Její tlustá, sádelnatá ruka hrála si s vějířem ze sloní kosti a oči se snažily, jako kdysi, vytáhnout potlesk ze všech skulin.

O ano, hodila se sem tato madame Marion Vère de Vère, hodila se do tohoto domu jako všichni ostatní, kteří tu byli hosty. Frank Braun se rozhlédl kolem.

Tu seděl jeho drahý strýc s kněžnou a za nimi, opřeni o dveře, stáli právní zástupce Mannass a Veledůstojnost, kaplan Schröder. Suchý, dlouhý černý kaplan Schröder, který byl nejlepším znalcem vína na Mosele a na Sáře, který měl nejvybranější sklep, a bez něhož zdálo se skoro nemožné jakékoliv zkušební ochutnávání vína v zemi. Schröder, který napsal nekonečně moudrou knihu o Plotinově kučeravé filosofii a který současně psal frašky pro loutkové divadlo kolínského Kašpárka, který byl ohnivým partikularistou, který nenáviděl Prusko, který mluvil-li o císaři, myslil vždycky jenom na Napoleona a jezdil každého roku pátého května do Kolína, aby se v minoritském kostele zúčastnil slavnostních bohoslužeb za mrtvé „Velké armády“.

Seděl tu také rozložitý, zlatými brýlemi ozbrojený Stanislav Schacht, cand. phil. v 16. semestru, příliš pohodlný a příliš líný i jen povstati se židle. Už po léta bydlel jako podnájemník u paní vdovy po profesoru Dru. šl. Dollingerovi – a nyní byla mu tam už dlouho přiznávána práva domácího pána. A tato malá, ošklivá, přeštíhlá paní seděla vedle něho, nalévala mu stále sklenici za sklenicí, nakládala stále větší dávky koláčů na jeho talíř. Sama nejedla – ale pila ne méně nežli on. A s každou novou sklenicí rostla její něžnost; zamilovaně hladila svými kostnatými prsty jeho řeznické paže.

Vedle ní stál Karel Mohnen, JUDr. a PhDr. Byl spolužákem Schachtovým a jeho velikým přítelem, studoval nyní stejně dlouho jako on, jenže stále dělal zkoušky a stále přesedlával. Teď právě byl filosofem a měl těsně před svou třetí zkouškou. Vypadal jako příručí z obchodního domu. Rychlý, chvatný a stále se pohybující. Frank Braun soudil, že tento člověk jistě ještě jednou přejde na kupectví. Tam by jistě udělal štěstí, takhle v konfekčním oboru, kde by obsluhoval dámy. Dr. Mohnen hledal stále bohatou nevěstu – na ulici. Promenoval pod okny, dovedl obratně navazovat známosti. Seznamoval se zejména rád s cestujícími Angličankami, které však bohužel nikdy neměly peněz.

Byl tu ještě někdo. Malý, husarský poručík s černým knírem, který nyní hovořil s dívkami. Byl to mladý hrabě Geroldingen, jehož bylo lze nalézti při každém divadelním představení za kulisami, jenž zcela pěkně maloval, talentovaně hrál na housle a při tom byl nejlepším závodním jezdcem pluku, a jenž nyní Olze a Bédi vyprávěl cosi o Beethovenovi, což je děsně nudilo a čemu naslouchaly jenom proto, že vypravěč byl tak hezký, malý poručík.

O ano, patřili sem všichni, bez výjimky. Všichni měli trochu cikánské krve, přes své tituly a řády, přes své tonsury a uniformy, přes brilianty a zlaté brýle, přes všecka občanská postavení. Byli kdesi navrtáni červem, dělati malé úchylky od vymezených stezek občanské slušnosti.

Do zpěvu paní Marion zazněl řev. Byli to Gontramovi kluci, kteří se bili na schodech. Jejich matka vyšla z pokoje, aby zjednala klid. Poté začal vřískat Volfík ve vedlejší světnici, a děvčata musila dítě odnést do podkrovního pokojíku. Vzala s sebou Cyklopa a uložila oba pospolu v těsném dětském vozíku.

A paní Marion započala svou druhou píseň: „Tanec stínů“ z Meyerbeerovy „Dinory“.

Kněžna dotazovala se tajného rady na jeho nejnovější pokusy. Smí-li se zase jednou podívat na podivuhodné žáby, mloky a hezké opičky.

Ovšem že, ať jen přijde. Měla by se podívat také na nově vypěstěné růže v jeho mehlemském zámečku a na veliké, bílé kamélie, jež tam jeho zahradník vypěstil.

Kněžnu však žáby a opice zajímaly více než růže a kamélie. A tak jí tajný rada vyprávěl o svých pokusech o přenášení zárodkových buněk a pokusech o umělé oplodnění. Řekl jí, že má právě hezkou žabku s dvěma hlavami a jinou se 14 očima na hřbetě. Vysvětloval jí, jak vyřezává zárodkové buňky ze slizkého kyprého těla pulců a přenáší je na jiné individuum. A jak se buňky vesele vyvíjejí dále v novém těle a jak po přeměně vyrážejí hlavy a ocasy, oči a nohy. Vyprávěl jí pak o svých pokusech s opicemi, vyprávěl, že má dva mladé kočkodany, jichž panenská matka, která je nyní kojí, nespatřila nikdy opičího samce.

To kněžnu nejvíce zajímalo. Tázala se na všecky podrobnosti, dala si co nejzevrubněji vysvětlovat, jak to provádí, dala si pěkně překládat všechna řecká a latinská slova, jimž nerozuměla. A tajný rada překypoval necudnými slovy i posuňky. Sliny mu tekly z koutků přes visící spodní ret. Pochutnával si na této hře, v tomto kořeněném žvastu, srkal chlípně zvuk nestoudných slov. A pak těsně za obzvlášť necudným slovem vhodil své „Jasnosti“ saje s nadšením tuto dráždivou protivu.

Ona však mu naslouchala červená, rozčilená, téměř se třesouc, sála všemi póry toto bordelové ovzduší, které se široce roztahovalo pod tenkým vědeckým pláštíkem.

„Oplodňujete jenom opice, pane tajný rado?“ tázala se bez dechu.

„Ne,“ řekl on, „také krysy a morčata. Račte se jednou přijít podívat, Jasnosti, jak –“ a ztlumiv hlas, skoro šeptal.

A ona zvolala: „Ano, ano, musím to vidět, ráda, velmi ráda! Kdypak?“ A doložila se špatně strojenou důstojností: „Neboť vězte, pane tajný rado, nic mne nezajímá víc nežli lékařské studie. – Myslím, že bych byla bývala velmi zdatným lékařem.“

On se na ni podíval široce se šklebě a řekl: „Nesporně, Jasnosti.“ A myslil si, že by z ní byla bývala jistě ještě mnohem lepší – matka bordelu. Měl však svou rybku v síti. Počal znovu hovořit o pěstění růží a kamélií a o svém zámečku na Rýně, který je mu tolik na obtíž a jejž převzal jenom z dobrosrdečnosti. A poloha zámečku je výborná – a což teprve vyhlídka! A snad kdyby se Jasnost nyní konečně ráčila rozhodnout, mohl by –

Kněžna Wolkonská se rozhodla neváhajíc ani vteřiny: „Ano, pane tajný rado, ovšem že, samozřejmě zámeček koupím.“ A spatřivši kolemjdoucího Franka Brauna, zavolala naň: „Ach pane studiose! Pane studiose! Pojďte sem přece. Váš pan strýc mně slíbil, že mi ukáže několik svých pokusů. – Není to rozkošně roztomilé? Viděl jste to už také někdy?“

„Ne,“ řekl Frank Braun. „Nezajímá mne to ani za mák.“ A obrátil se k odchodu, ona jej však uchopila pevně za rukáv řkouc:

„Dejte mi, dejte mi cigaretu. A – ach ano prosím – sklenici sektu.“

Třásla se vilnou horečkou, po jejích masitých údech lezl perlící se pot. Její hrubé smysly, vymrskané nestoudnými řečmi starochovými, hledaly cíl, lámaly se jako široké vlny o mladého tohoto hocha.

„Řekněte mi, pane studiose,“ její dech supěl, její mohutné prsy hrozily roztrhnout šněrovačku, „řekněte mi – myslíte že – že pan tajný rada – mohl by své vědy – svých pokusů s umě – s umělým oplodněním použít také na lidech?“

Věděla zcela dobře, že tajný rada to nedělá. Musila však pokračovat v tomto hovoru stůj co stůj. Zde s tímto mladým a svěžím, hezkým studentem.

Frank Braun se zasmál, porozuměl bezděčně jejím myšlenkám.

„Ale ovšem, Jasnosti,“ řekl lehce. „Zcela jistě. Strýc právě na tom pracuje. Objevil nový postup, tak jemný, že příslušná ubohá žena vůbec nic nepozoruje. Vůbec ne – až jednoho krásného dne pocítí, že je těhotná – ve čtvrtém nebo pátém měsíci! Mějte se na pozoru, Jasnosti, před panem tajným radou, kdož ví, zdali už nejste.“

„Pro milosrdenství boží!“ vykřikla kněžna.

„Ano, není-liž pravda?“ zvolal Frank Braun. „To by přece bylo nepříjemné? Když člověk z toho dokonce vůbec nic neměl!“

Bác! V té chvíli spadlo cosi ze stěny přímo na hlavu panské Žofce. A děvče hlasitě vykřiklo a upustilo zděšením stříbrný podnos, na němž přinášelo kávu.

„Škoda toho krásnýho sevréskyho porculánu,“ řekla paní Gontramová lhostejně. „Cák to bylo?“

Dr. Mohnen ujal se ihned plačící služebné. Ustřihnul jí pramen vlasů, vymyl zející ránu, zastavil žlutou chlorovou vatou krev. Nezapomněl při tom poklepat hezké to děvče po lících a pokradmo chopiti ji za vypjaté prsy. Dal jí také vína, šeptal jí cosi do ucha.

Leč husarský poručík se sehnul a zvedl věc, která způsobila tuto nehodu. Vyzvedl ji vysoko a prohlížel ji ze všech stran.

Na stěně visely tu všemožné pozoruhodné předměty. Kanacký bůžek, zpola muž, zpola žena, pestře pomalovaný červenými a žlutými pruhy. Pár vysokých jezdeckých bot, ukrutně těžkých, s mohutnými španělskými ostruhami. Rozličné rezavé zbraně, pak na šedém hedvábí tištěný doktorský diplom kteréhosi starého Gontrama z jezuitské vysoké školy v Seville. Visel tu podivuhodný kříž ze sloní kosti, vykládaný zlatem, visel tu velký buddhistický růženec z velikých, zelených mdlých kamenů.

Zcela nahoře však visela věc, která před chvílí seskočila dolů. Bylo dobře vidět široký pruh v čalounu, který rozerval hřebík uvolnivší se z vydrolené malty. Byla to hnědá zaprášená věc, z dřevěného kořene, tvrdého jako kámen. Vypadalo to jako starý, scvrklý mužíček.

„Ach, on je to náš alrúnek. No ještě je dobrý, že zrovna Žofka šla kolem. Ona je z Eifelu, a má tvrdou lebku. Kdyby to byl Volfíček, byl by mu ten ošklivej mužík jeho měkkou paličku jistě rozbil.“

A justiční rada vysvětloval.

„Máme to už několik století v rodině. Provedlo prý to už jednou takovou hloupost. Můj dědeček vyprávěl, že mu to jednou v noci skočilo na hlavu. Byl však tehdy patrně jen opilý. Napil se vždycky rád dobré kapičky.“

„Co je to vlastně a co se s tím dělá?“ tázal se husarský poručík.

„Nu, přitahuje to peníze do domu,“ odpověděl pan Gontram, „je to stará pověst. Mannass vám o tom může povědět. Pojďte sem, pane kolego a spusťte, vy vševědoucí polyhistore. Jaká je pověst o alrúnách?“

Leč malý právní zástupce nechtěl. „Ach co, každý přec to ví.“

„Nikdo to neví, pane právní zástupce,“ zvolal husarský poručík. „Nikdo – přeceňujete důkladně moderní vzdělání.“

„Tak jen spusťte, pane Mannasse,“ řekla paní Gontramová, „já bych taky už jednou ráda věděla, co tudlencta vošklivá věc znamená.“

Tu právní zástupce počal. Mluvil suše, věcně, jako by předčítal něco z knihy. Neukvapoval se, aniž zdůrazňoval svého hlasu a kolébal při tom kořínkovým mužíčkem v ruce jako taktovkou.

„Alrúna, alrúna, mandragora – také mandragola – mandragora officinarum. Rostlina, která patří k lilkovitým, vyskytuje se kolem Středozemního moře, pak na jihovýchodě Evropy a v Asii až po Himaláje. Listy a květy obsahují narkotikum a používalo se jich dříve jako uspávacího prostředku. Bylo ho také používáno přímo k operacím a to slavnými lékaři vysoké školy v Salernu. Listů mandragoly bylo také používáno jako kuřiva a byly též dávány do nápojů lásky. Dráždily prý chtíče a při tom poskytovaly plodnost. Už Jakub provedl jím svůj malý podvod u Labaanových stád. Pět knih Mojžíšových nazývá tuto bylinu dudain. Leč hlavní úlohu v pověsti hraje kořen byliny. Jeho podivuhodnou podobnost se starým mužíčkem nebo s ženuškou vzpomíná už Pythagoras. Už za jeho dob věřili, že se pomocí této rostliny lze učinit neviditelným, a používali jí jako kouzelného prostředku nebo též naopak jako talismanu proti čarodějnictví. V raném středověku ve spojení s křižáckými válkami vyvinula se pak německá pověst o alrúnách. Zločinec, oběšený zcela nahý na rozcestí, ztrácí v okamžiku, kdy se mu zlomí vaz, své poslední semeno. Toto semeno padne na zemi a oplodní ji. Z něho povstane alrúnek, mužíček nebo ženuška. V noci vypravili se lidé, aby jej vykopali. Když odbíjela půlnoc, musil člověk nasadit lopatu do země pod šibenicí. Člověk však učinil dobře, ucpal-li si dobře uši bavlnou a voskem. Neboť když jsi vytrhnul mužíčka ze země, křičel tak strašlivě, že lidé zděšením padli k zemi, ještě Shakespeare o tom vypráví. Potom přinesli tuto kořínkovou bytost domů, opatrovali ji dobře, přinášeli jí od každého jídla kousek a v sobotu ji omývali vínem. Alrúna přinášela štěstí v rozepřích a ve válce, byla ochranným amuletem proti čarodějnictví a přiváděla mnoho peněz do domu. Činila svého majitele v lásce neodolatelným, pomáhala při věštění, propůjčovala ženám kouzlo lásky, rovněž i plodnost a lehké porody. Při tom však tropila zlo a přinášela strasti, kdekoliv byla. Ostatní obyvatelé domu byli pronásledování neštěstím, hnala svého majitele k lakotě, neřestné necudnosti a všem zločinům. Posléze jej nadobro uvrhla ve zkázu a otevřela mu cestu rovnou do pekel. Přes to byly alrúnky velice oblíbeny. Bylo s nimi také obchodováno a docilovaly hodně vysokých cen. Praví se, že Valdštejn po celý svůj život vláčel s sebou alrúnka, a totéž se vypráví i o Jindřichu VIII., ženění nejchtivějším králi Anglie.“

Právní zástupce umlkl a hodil tvrdé dřevo před sebe na stůl.

„Velice zajímavé, opravdu velice zajímavé!“ zvolal hrabě Geroldingen. „Jsem vám velice povděčen za tuto malou přednášku, pane právní zástupce.“

Leč madame Marion prohlásila, že by ani vteřiny netrpěla takovéto věci pod svou střechou. A hleděla uděšenýma, pověrečnýma očima na strnulou, zkostnatělou masku paní Gontramové.

Frank Braun přistoupil rychle k tajnému radovi. Jeho oči zářily. Chopil rozčileně starého pána za rameno.

„Strýče Jakube, strýče Jakube,“ zašeptal.

„No, copak je, můj hochu?“ tázal se profesor a povstav se židle následoval svého synovce k oknu.

„Strýče Jakube,“ opakoval student. „To je to! To je to, co ti chybí. To je lepší než dělat hloupé vtipy se žábami, opicemi a malými dětmi. Chop se toho, strýče Jakube, a nastup novou cestu, kterou dosud nikdo před tebou nešel!“

Studentův hlas se třásl a mladík s nervózním chvatem vyfoukl kouř své cigarety.

„Nerozumím ani slovu,“ řekl staroch.

„Och, zcela jistě mi porozumíš, strýče Jakube! Cožpak jsi neslyšel, co vyprávěl Manass? – Stvoř živoucí alrúnovou bytost. Bytost, která žije a která má maso a krev! Ty to dovedeš, strýče, ty jediný a jinak nikdo na světě.“

Tajný rada hleděl na svého synovce nejistě a tázavě. Leč v hlasu studentově bylo tolik přesvědčení, tolik mohutné síly a víry, že se tajný rada bezděčně zarazil.

„Vyslov se jasněji, Franku,“ řekl, „opravdu nevím, co chceš.“

Synovec zavrtěl chvatně hlavou.

„Teď ne, strýče Jakube, teď ne,“ řekl, „doprovodím tě domů, dovolíš-li.“

A obrátiv se rychle přistoupil k Mince, roznášející kávu, a chopiv se dvou číšek kávy, vypil je obě postupně rychlými doušky.

Žofka, druhá služka, utekla svému těšiteli.

A Dr. Mohnen lítal pokojem sem a tam, mrštně jako kravský ocas v době much. A cítě dosud v rukou pocit nutnosti něco vymýt, něčeho se dotknout, chopil se alrúnka, třel ho velkým ubrouskem a stíral z něho prach, jenž se naň všude nalepil. Nepomáhalo to. Pro staletí nečištěný alrúnek špinil ubrousek za ubrouskem. Sám však nebyl o nic čistší. Tu chopil ho horlivý doktor, rozhoupal jej a vhodil ho obratně do veliké bowle.

„Napil se, alrúnku!“ zvolal. „Špatně s tebou zacházeli v tomto domě. Máš jistě žízeň!“

Poté vystoupil doktor na židli a pronesl dlouhou slavnostní řeč o obou bíle oděných pannách.

„Nechť zůstanou navždy pannami! Toho si přeji z celého srdce!“ skončil svou řeč.

Lhal, nepřál si toho vůbec. Nikdo si toho nepřál, tihle dva pulcové Olga a Béďa pak už nejméně.

Kaplan Schröder stál u justičního rady, nadával důkladně, že nyní se blíží stále více lhůta, v níž má býti zaveden nový občanský zákoník. Uplyne sotva deset let a bude veta po Code Napoleon! A člověk bude pak mít v Porýní totéž právo jako tamhle v Prusku. Nelze toho ani domyslit!

„Ano,“ povzdechl justiční rada, „co se tu člověk bude zas musit učit. Jako by člověk neměl právě co jiného na práci.“

Bylo mu to v podstatě lhostejno. Bude se zabývat studiem nového zákoníku stejně málo, jako studoval málo porýnský občanský zákon. Díky bohu, člověk si už odbyl své zkoušky.

Kněžna se poroučela a zvala paní Marion s sebou do vozu. Olga však tu opět zůstala u své přítelkyně.

Také ostatní se rozcházeli, loučíce se postupně.

„Nepůjdeš také, strýče Jakube?“ tázal se student.

„Musím ještě počkat,“ řekl tajný rada. „Můj vůz tu dosud není. Přijede však jistě co nevidět.“

Frank Braun pohlédl oknem. Tu běžela malá paní Dollingerová po schodech mrštně jako veverka přes svých 40 let dolů do zahrady. Upadla, vyskočila zas, přiběhla k silnému buku a objala kmen oběma rukama i nohama. A beze smyslů, úplně zpita vínem a vilností líbala kmen vřelými, chtivými rty.

Stanislav Schacht odtrhoval ji od stromu jako brouka, který se pevně drží. Ne surově, ale silně, stále ještě střízlivý i přes nesmírné množství vína, jež vypil. Ona křičela, přimkla se pevně a nechtěla se pustit hladkého pně.

On ji však vyzdvihl vysoko a chopil ji do náruče. Tu ho poznala, strhla mu klobouk a hlasitě se smějíc a divoce řičíc, líbala ho doprostřed jeho pleši.

Profesor povstal a promluvil ještě několik slov s justičním radou.

„Mám prosbu,“ řekl, „dáte mi toho neblahého mužíčka?“

Paní Gontramová uspořila svému muži odpověď. „I jó, to se ví, pane tajný rado, jenom si to vemte. Toho zatracenýho alrúnka. To je jistě víc pro mládence.“

Sáhla do velké bowle a vytahovala divého mužíčka. Narazila však tvrdým dřevem na okraj nádoby. Jasný zvuk prolétl pokojem. A prasknuv až ke dnu rozletěl se nádherný starý křišťál ve střepiny a rozlil svůj sladký obsah po stole a po zemi.

„Svatá panenko Márja!“ vykřikla paní Gontramová. „je jistě jenom dobrý, že ta drzá věc pude už z domu!“

3 Třetí kapitola, která líčí, jak Frank Braun přemluvil tajného radu, aby stvořil Alrúnu.

Seděli ve voze. Profesor ten Brinken a jeho synovec. Nemluvili.

Frank Braun se opíral o podušky, skloněn dozadu hleděl upřeně před sebe, hluboce pohřížen v myšlenky.

Tiše pozoroval ho tajný rada, pošilhávaje k němu slídivě.

Sotva půl hodiny trvala jízda. Jeli silnicí, zahnuli vpravo a drkotali po kostrbaté dlažbě Lendenichu. Tam uprostřed vesnice leželo veliké sídlo rodiny ten Brinkenů. Mohutný, téměř čtyřhranný souhrn budov, zahrada a park a v něm obrácena k silnici řada malých neúhledných starých budov. Zahnuli kol rohu, kol ochranného patrona vesnice, svatého Jana Nepomuckého. Jeho socha, ozdobená květinami a dvěma věčnými lampičkami, byla umístěna ve stěně v rožním výklenku domu.

Koně stanuli.

Sluha otevřel vnitřní vrata a poté pak i dvířka kočáru.

„Přines nám víno, Aloise,“ poručil tajný rada. „Půjdeme do knihovny.“

A obrátiv se k svému synovci dodal:

„Přespíš tu, Franku, či má kočí počkat?“

Student zavrtěl hlavou:

„Nic z toho. Půjdu do města pěšky.“

Přešli dvorem a vstoupili do dlouhého nízkého domu vpravo. Byla to vlastně jen ohromná dvorana s malou předsíňkou a několika malými vedlejšími světnicemi. Kolem stěn stály obrovské dlouhé skříně, hustě naplněné tisíci svazky. Nízké skleníky stály tu a tam, plny římských vykopávek. Mnohé hroby byly tu vyprázdněny a oloupeny o své lakotně chráněné poklady. Podlahu pokrývaly veliké koberce, několik psacích stolů, židlí a pohovek stálo kolem.

Vešli dovnitř. Tajný rada hodil svého alrúnka na pohovku. Rozžehli svíčky, přisunuli k sobě židle a usedli.

Sluha otevřel zaprášenou láhev.

„Můžeš jít,“ řekl sluhovi jeho pán. „Nelehej si však. Mladý pán zas odejde a musíš pak zavřít vrata.“

„Nuže?“ obrátil se pak tajný rada k svému synovci.

Frank Braun se napil. Chopil se poté divého mužíčka a jal si s ním hrát. Skřítek byl stále ještě trochu vlhký a zdálo se, že je nyní téměř ohebný.

„Vypadá to dosti zřetelně,“ mumlal student. „Tu jsou oči a tu ční nos a tu se otvírají ústa. Podívej se, strýče Jakube, nevypadá, jako by se šklebil? Ručky jsou trochu zkřiveny a nožky srostlé až ke kolenům. Je to podivná věc.“

Zdvihl jej vysoko a obracel na všechny strany.

„Rozhlédni se Alrúnku!“ zvolal. „Tu je tvůj nový domov. Sem, k panu Jakubu Brinkenovi, se hodíš ještě lépe než do domu Gontramových.“

„Jsi starý, pokračoval Frank. “je ti čtyři sta snad pět set let a ještě víc. Tvého otce oběsili, protože byl vrahem. Nebo zlodějem koní, nebo že složil posměšné veršovačky na některého z velkých pánů v krunýři nebo v kněžské kutně. Ať už učinil cokoliv, za své doby byl zločincem a oběsili ho. Tu vyplivl zbytek svého Já do země a zplodil tebe, ty podivná bytosti. A matka země přijala tento poslední pozdrav zločincův do svého plodného lůna a tajuplně tě počala a porodila. Ona, obrovská a všemocná – tebe, ty ubohý mužíčku. A vykopali tě o půlnoci na rozcestí, třesouce se hrůzou, vyjíce a skučíce a zaklínajíce se. A když jsi poprvé spatřil svit měsíce, spatřil jsi svého otce visícího nahoře na šibenici: zpřelámané kosti a hnijící cáry masa. A vzali tě s sebou, ti kdož pověsili tam nahoře tvého otce, po tobě však sáhli a přivlekli tě domů. Měl jsi jim přinášet peníze do domu, blyštivé zlato a mladou lásku.

„Věděli dobře, že jim přineseš také strasti, bědné zoufalství a posléze i potupnou smrt. Věděli to dobře, a přece tě vykopali, přece tě vzali s sebou. Obětovali všecko rádi za lásku a zlato!“

Tajný rada řekl:

„Máš pěkný dar, že to vše vidíš, můj hochu. Jsi blouznivec.“

„Ano, to jistě jsem. Jsem jím stejně jako ty.“

„Jako já?“ zasmál se profesor. „Nu, myslím, že můj život plynul dosti věcně.“

Synovec však zavrtěl hlavou: „Ne, strýče Jakube, to ne. Nazýváš jenom velmi věcným to, čemu ostatní lidé říkají blouznění. Pomysli jen na všecky své pokusy. Pro tebe jsou to víc nežli hračky, jsou to cesty, které snad jednou povedou k jakémusi cíli. Nikdy však, nikdy nebyl by připadl normální člověk na tvoje myšlenky, jenom blouznivec to mohl učiniti. A jenom divoká hlava, jen muž, jehož žilami koluje vřelá krev, jako krev Brinkenů, jen ten smí se odvážit toho, co máš nyní učiniti ty, strýče Jakube.“

Staroch přerušil jej nevrle, leč přece polichocen.

„Blouzníš, hochu. Nevíš přece vůbec, budu-li mít chuť učiniti onu tajuplnou věc, o níž mluvíš a o níž nemám dosud ještě tušení.“

Student však nepolevoval. Jeho hlas zněl jasně, důvěřivě a přesvědčivě v každé slabice.

„A přece, strýče Jakube, ty to učiníš! Vím, že to učiníš. Učiníš to už proto, že to nikdo jiný nedovede, že jsi jediný člověk na světě, jenž to může dokázat. Jsou ovšem ještě jiní učenci, kteří dnes činí tytéž pokusy, s nimiž ty jsi začal, a kteří dospěli, strýče, stejně daleko jako ty, snad i dále. Leč to jsou normální lidé, suší, dřevění mužové vědy. Vysmáli by se mi, kdybych k nim přišel se svou myšlenkou, vynadali by mi bláznů. A nebo by mě dokonce vyhodili ze dveří, poněvadž jsem se odvážil přijíti k nim s takovými věcmi – takovými myšlenkami, jež nazývají nestoudnými, nemravnými a zavržení hodnými. S takovými idejemi, které se odvažují Stvořiteli hudlařit do řemesla, které mají celé přírodě vypálit rybník a plivnout jí do tváře. Ty ne, strýče Jakube, ty se mi nevysměješ a nevyhodíš mě ze dveří. Tebe to bude dráždit, jako mě to dráždí, a proto jsi jediný člověk, jenž to dovede!“

„Leč co u všech všudy!“ zvolal tajný rada, „copak je?“

Student povstal a naplnil obě číše až po okraj.

„Přiťukni si, starý kouzelníku! Přiťukni si. Ať vytryskne mladé víno z tvých starých žil. Přiťukni si, strýče Jakube, ať žije – tvé dítě!“

A přiťuknuv si se strýcem vypil svou číši do dna a hodil ji pak prudce ke stropu. Sklo u stropu zařinčelo, neslyšně dopadly však poté jeho střepiny na těžké koberce.

Student přisunul svou židli blíže.

„A nyní poslyš, strýče, jak to myslím. Jsi jistě už netrpělivý mými dlouhými úvody, nezazlívej mi jich. Pomáhají mi jen soustředit myšlenky, upoutat je a pevně se jich chopit,“ řekl Frank Braun a pokračoval:

„Chápu se tedy věci. Stvoř alrúnovou bytost. Uskutečni tuto starou pověst. Co na tom, že je to pověra, středověké, strašidelné bláznění, mystický tlach z prastaré doby? Ty, ty učiníš tuto starou lež pravdou! Ty ji stvoříš. Stane jasně ve světle dne, celý svět se jí bude moci dotknout, žádný z nejhloupějších profesorů nebude ji moci popřít.

Dej pozor, jak to máš udělat.

Zločince, strýče, najdeš lehce. Je lhostejno, zemřel-li na šibenici nebo na rozcestí. Jsme pokrokoví lidé. Vězeňský dvůr a naše gilotina jsou přece mnohem pohodlnější. Také pro tebe pohodlnější. Díky svým stykům lehce docílíš, abys dostal onu vzácnou látku, abys smrti vyrval nový život.

A země? Chop se symbolu, strýče: to je plodnost. Země je žena, živí semeno, jež bylo svěřeno jejímu lůnu. Živí je, dává mu klíčit, růst, kvést a nést ovoce. Chop se tedy toho, co je plodné jako země sama, chop se ženy.

Leč země je také věčnou děvkou, je každému k službám. Je věčnou matkou, je stále prodejnou nevěstkou pro nekonečné miliardy. Nikomu neodřekne svého vilného těla, každý kdo chce, může ji mít. Všechno, co má život, oplodňuje její radostně rodící lůno už po tisíciletí.

A proto, strýče Jakube, musíš zvolit nevěstku. Vezmi nejnestoudnější, vezmi nejdrzejší z nich, vezmi nevěstku, která byla zrozena k hříchu. Nikoli nevěstku, která provozuje své řemeslo z nouze, která podlehla svůdci. O ne, takovou ne. Vezmi nevěstku, která byla už nevěstkou, když se učila chodit, které je hanba jedinou rozkoší života. Takovou si musíš vybrat. Její lůno bude jako lůno země. Jsi bohatý a najdeš ji. Nejsi přece školákem v takových věcech, můžeš jí dát mnoho peněz a koupit si ji pro svůj pokus. A bude-li to ta pravá, bude se svíjet smíchy, přitiskne tě k svým tlustým prsům a zlíbá tě rozkoší, poněvadž jí nabízíš něco, co jí před tebou nenabídl žádný muž.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alrúna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.