Donatien-Alphonse-François, markýz de Sade

LEONORA A KLEMENTINA

Copyright © 2008 Volvox Globator

Doslov © 2008 PhDr. Lenka Blažejová -Teremová

ISBN 978-80-7207-946-9

Doslov PhDr. Lenka Blažejová - Teremová

Jazyková redakce Tereza Houšková

Odpovědný redaktor Petr Zenkl

Obálka, grafická úprava a frontispice Vojta, Second Vision Design

E-knihu připravil pureHTML.cz

Za použití vydání Jaroslava Korela

vydalo nakladatelství & vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR

Štítného 16, 130 00 Praha 3 ‒ Žižkov www.volvox.cz

jako svou celkově 806. publikaci.

Vydání třetí, ve Volvox Globator druhé Praha 2008

Adresa knihkupectví

VOLVOX GLOBATOR:

Štítného 16, 130 00 Praha 3 ‒ Žižkov

ÚVOD

Povídka o Leonoře a Sainvillovi, těsně spjatá s povídkou o Alině a Valcourovi, jest přibližnou polovinou Filosofického románu. Markýz de Sade sloučil tak dva romány v jediném. Pominuv úmyslně vše, co spojuje obě historie. Chtěje pouze vysvětliti fragment, který uveřejňuji, omezím se na krátké vyprávění prvních příhod Leonořiných.

Protože Leonora odmítla ženicha, kterého jí určili rodiče, byla dána do kláštera, z kterého se jí podaří utéci s milencem. Po několika týdnech bezmračného štěstí v Benátkách je Leonora jednoho krásného dne Sainvillovi unesena. Sainville se pustí do světa a hledá svou milenku. Ale necháme stranou Sainvilla a jeho příhody.

Leonora, unesená pro jednoho urozeného Benátčana, utrpí jistou úhonu na své ctnosti a onemocní. Chirurg, který ji ošetřuje, se do ní zamiluje. Leonora, dorozuměna s lékařem, předstírá smrt a nechá se pohřbíti. Chirurg ji z hrobky vyprostí a uprchne s ní v malé bárce. Útok korsárův. Zavraždění lékaře. Zajetí Leonory, jež je určena do kteréhosi tureckého serailu. Ale francouzský konsul v Tripolisu žádá o vydání své krajanky a přivede si ji k sobě. Leonora dostane se od Charybdy k Skylle a nemá brzo jinou naději než nový útěk. Tento plán podporuje jistý mladý Portugalec. Leonora je přeměněna v mladého černocha, a oba dva odjedou s karavanou z Alexandrie do Monomotapy. Episoda během cesty: král ze Samaru chce dát Leonoru napíchnout na kůl, ale přípravy k mučení prozradí barvu i pohlaví oběti. Nazítří vysvobodí Leonoru jen náhodná vzpoura od podobného mučení, ale tentokráte nebezpečnějšího spíše pro její ctnost než život. Oba poutníci vydají se opět na cestu. Seznámí se blíže s velitelem Pevnosti de Tete, donem Lopesem de Riveiras, a s jeho milenkou.

Vypůjčme si nyní vylíčení této mladé osoby od samého Markýze de Sade:

„Byla to velmi hezká, asi třiadvacetiletá nebo čtyřiadvacetiletá Španělka jménem Klementina, mající vtip, mluvící dvěma či třemi jazyky, velmi vzdělaná a sčetlá. Byla znamenitou hudebnicí; obdivuhodně živá a příjemné a veselé povahy, ale bez víry a zásad, ačkoliv její mravy nebyly dosud zcela zkaženy. Pocházela z Madridu. Přes to, že se narodila z třídy kurtizán, nikdy neprovozovala toto řemeslo. Bylo ovšem velmi nesnadné, když její matka byla kdysi velmi proslulá svými milenci, taškařinami a půvaby, aby její mladá žačka byla mravně zcela nevinná. Ačkoliv měla v životě toliko dva milence, předně vévodu z Mediny Celi, jenž ji koupil od její matky a přechovával ji od jejích dvanácti do sedmnácti let tajně v svém paláci, a pak dona Lopese de Riveiras, který ji na naléhání vévody, jenž byl jeho ochráncem, odvedl do Afriky. Ačkoliv, říkám, poznala jen tyto dva muže, měla v svém duchu jistý druh chlípnosti, jež činila společnost mladé ženy velmi nebezpečnou. A když k tomu všemu přidala lstivost, ducha, líbivost a jistou dávku svůdnosti, nebylo nic snadnějšího, než, že zkaženost její hlavy mohla přeskočiti na onu, jež jí byla nablízku. Slovo ctnost neposkytovalo představivosti této podivuhodné dívky žádné myšlenky. Slovo láska pak vzbuzovalo v ní myšlenky chimerické. Tento cit, myslila si, vyskytuje se jenom v starých románech. Žena musela jej rozdávat, ale nikdy jej přijímat. Věříc v poněkud větší cenu přátelství, ale předpokládajíc je toliko mezi osobami téhož pohlaví, přiznávala, že by mohla věnovat své srdce přítelkyni, byla-li by shoda vkusů a povah zcela dokonalá, a nebylo-li by tu nijakého soupeřství. Ostatně v očích Klementiny byly všechny povinnosti a pouta bezvýznamny. Dobrota byla dle ní pouhým podvodem, citlivost slabostí, jíž je záhodno se uchránit, skromnost bludem, jenž přivádí půvaby krásného stvoření vždycky jen k zkáze, upřímnost hloupostí, mírnost odříkáním, jež zmrazuje nejkrásnější léta našeho života, a víra přetvářkou, jež je pouze pro smích. Tato dívka, jak je tu mravně vylíčena, měla nadto příliš rozkošnický vzhled. Byla veliká a vytvořena jako Venuše. Její bílá kůže ohnivě svítila, ačkoliv její vlasy a oči byly co nejčernější. V jejích šibalských zracích, jež jsem popsal, převládala snivost, jež se zdála probouzeti lásku, kterou též u obou pohlaví budila. Její pohledy byly neuvěřitelně výrazné a mluvily, aniž chtěly. I když se na vás obrátila s tou nejprostší věcí, vždycky vzbuzovaly dojem upřímnosti. Chtěla-li, uměla své oči zvláštním způsobem pootevříti a ztlumiti jejich živost, jež činila poutavým a sladkým jen to, co měla v úmyslu dovoliti jim vyslovit. Ale rozkoš a poživačnost je rozjařovaly. Nemohla udusit jejich žár. Měla jemný, rozkošně ohnutý nos, úzké rudé rty, malá ústa a nejkrásnější zuby, jaké možno spatřiti. Ačkoliv měla štíhlou hruď a byla jen velmi málo oblá, přece byla všechna její tělesná krása silně podtržena. Její kulaté a taktéž poněkud plnější hrdlo, stejně jako její boky, paže a nohy, a vůbec vše, mělo vzezření svěžesti a zdraví, jež ji činily žádoucí všem mužům...

Než bude pokračováno v příhodách, jež budou od nynějška jak jejími, tak Klementinými, stůjž zde i stať, v níž je popsána Leonora.

Sedmnáctiletá nebo osmnáctiletá Leonora má nejsladší a nejpravidelnější rysy a nejlepší a nejpočestnější způsoby. Vyjadřuje se líbivostí a snadností. Je oblečena po anglicku, elegantní slaměný klobouk má stažen do čela. Její hruď je útlá a dobře postavená, vlasy krásně černé, nedbale svázané růžovou stuhou, oči obzvláště živé, nos mírně orlí, zuby krásné. Velmi pěkné detaily a okouzlující jemnost tahů. Obraz mladé bytosti zdál se od nynějška poněkud podezřelý. Má jistě půvabné a zdvořilé způsoby, znak znamenitého vychování, avšak všimneme-li si jí trochu lépe, vidíme, že v tom, co jí dává vzezření dobré společnice, je více strojenosti než přirozenosti. Její způsoby jsou nacvičeny, posunky spořádány, výslovnost krásná, ale nadnesená. V svých pohybech je odměřena, ale z všeho toho na konec vyzařuje přece jen stud a prostota.

Leonora, Klementina a jejich dva společníci zamýšlejí tedy dostihnouti portugalské stanice na zanzibarském pobřeží. Ale mladý přítel Leonořin onemocní a zemře. Klementinin milenec shazuje nyní bez ostychu svou masku. Aby posloužil záměrům své země k černošskému království Butuů, vydá obě dvě ženy krutému panovníku, který v říši vládne a kde je ctnost hrdinek ustavičně podrobována tvrdým zkouškám. Nové uniknutí, poté odjezd do Portugalska. Při příjezdu do Lisabonu jsou jim ukradena zavazadla. Jsou bez prostředků. Jejich dovolávání se pomoci u Alcada nemá jiného výsledku než opětné ohrožování jejich ctnosti novou úhonou... Poté jsou odvlečeny ke Corregidoru, do osamělé krajiny, jsou jim ukázána ukradená zavazadla, ale je jim nestoudně oznámeno, že jim budou vydána jedině za cenu jejich povolnosti. Jsou tu čtyři muži, kteří se pokoušeli je znásilnit, ale Leonora a Klementina, ozbrojeny noži, své útočníky ohrožují, a podaří se jim za tmavé noci utéci napříč pustinou. Sem je položen začátek příhod, jež uveřejňujeme.

J. K.

I.  LEONOŘINY PŘÍHODY
S TLUPOU CIKÁNŮ

„Tak vidíš, drahoušku,“ řekla Klementina, vrhnuvší se vyčerpána a unavena ke zdi rozvaliny, jež tu stála, „unikly jsme, aniž jsme prolily jedinou kapku krve... aniž jsme ztratily vzácný květ počestnosti, kterému přikládáš tak velikou cenu...“

„Ach, co to stojí námahy, má-li žít žena počestně! Skutečně, neřest nedělá tolik potíží! Ale kdybychom podřízly některé z těch nešťastníků, myslíš, že by nás tvé krásné, cudné odhodlání nestálo výčitky? Mohou být v samém klínu ctnosti, a i ten nejlepší ze všech činů přestane být někdy žádoucí, je-li obklopen zločinem, nebo má-li jej za následek.“

„Ach, Pane Bože,“ vzkřikla jsem, taktéž upachtěna a zvrácena, „jaké to hanebné zneuctění a současně i nestydatost!“

Aspoň už nejsme na rozpacích,“ odvětila Klementina, „a víme, v čem záleží naše účinky!“

„Spravedlivé nebe, jsou tedy na světě země, kde zneužití nejúctyhodnějších věcí má za následek, že první člověk, nedbající zákona, je ten, kdo jej musí pomstít!“

„Nic není snadnějšího, právě beztrestnost povzbuzuje. Povzneste člověka a probuďte v něm chuť k činění zla jedině nadějí, že je to bez nebezpečí.“

„Nemá to tedy být, aby jeden člověk měl převahu nad druhým?“

„Bylo by dobře, aby ji neměl nikdy déle než okamžik, a aby bázeň, že by s ním mohlo být jednáno v stavu slabosti, jako jednal on, když měl nadvládu, byla brzdou jeho vášní. Ať je to cokoliv, co se s námi stane! Naše zkáza je jistější než kdy jindy! Jaké útočiště je otevřeno naší bídě a jaké prostředky nám zůstaly ?“

„Důvěřuješ-li mi, nevrátím se do Lisabonu!“

„Chci to,“ řekla jsem, „pojďme do Madridu, jak jen můžeme! Snad se nesetkáme všude s hanebnými dušemi jako v Portugalsku... Možná, že...“ „Ach, Bože, velký Bože!“ vzkřikla Klementina, zvednouc se a prchajíc. „Sedla jsem si vedle mrtvého člověka...“

„Nejsem mrtvý,“ řekl veliký, statný chlapík, taktéž se zvedaje, a zadržev mou družku za ruku, pokračoval: „Můj krásný andělí, neseděla jste u mrtvého člověka, ale u člověka spícího, dobře vychovaného rytíře, který nemá v úmyslu zkřiviti vám jediný vlas na hlavě.“

„A kdo jste?“ tázala se ho Klementina.

„Kdo jsem?“ odvětil náš společník. „Osoba pro vás jistě záhadná. Řeknu-li vám to, nebudete z toho moudrá!“

,Jen mluvte!“ řekla jsem, sama se přibližujíc, uklidněna tváří a hlasem tohoto muže.

„Ne, vzácné přítelkyně,“ řekl náš neznámý, „jsem nepřítel Bohův, sluha ďáblův a přítel dobroty jiného!“

„Svatý Krištofe, nechápu vás,“ řekla Klementina, náhle upokojena, „vysvětlete to lépe, milý synu, chcete-li, abych vám porozuměla!“

,Jen pomalu,“ řekl neznámý, začněte samy a povězte mi, kdo jste vy, v našem řemesle máme zvyk nesvěřovati se lišákovi... Mluvte tedy dříve vy, než odpovím já vám!“

Čím déle jsme pozorovaly toho směšného člověka, tím více nás udivoval. Pokud jsme ho mohly v slabém úsvitu měsíce rozpoznati, viděly jsme, že byl oblečen v zelenou kazajku a v žlutý plášť. Jeho ústa byla ozdobena dvěma ohromnými knírky a hlava pokryta kloboukem, opatřeným pery pět stop dlouhými. Klementina, mající jej za mastičkáře, jehož se nemusíme vůbec obávati, vypravovala mu upřímně naše dobrodružství a netajila mu ani nesnáz postavení, v němž jsme se ocitly.

„Ach, panny, milé panny,“ zvolal náš chlapík, „jinak řečeno, máte pro samou ctnost prázdné břicho. Pojďte, pojďte... následujte mne. U těch, kdož vám měli poskytnout pohostinství, setkaly jste se se zločinci... Jen pokrytectví, zhýralost, chlípnost a bezectnost je domovem u hlav spravedlnosti... A všude kamenné srdce... Pojďte, ujišťuji vás, že je to jenom uprostřed tlupy cikánů, kde se setkáte s pravými přáteli...“

Obě dvě byly jsme zmateny a následovaly jsme poslušně tohoto muže, který obešel rozvalinu, u níž jsme byly odpočívaly, a zaklepal s druhé strany na dveře, jež se otevřely. Vstoupily jsme a spatřily jsme tucet osob, rozložených kolem ohně, z nichž některé tiše hovořily, zatím co druhé spaly.

„Kamarádi,“ řekl náš průvodce, „přivádím dvě zbloudilé ubohé dívky, jež nevědí, kam by daly hlavu. Opustí-li bohatec chudáka, nebo obětuje-li spravedlnost nevinnost, jest na nás, abychom pomstili práva společnosti... Naší první povinností je, ubytovat je... Dejte sem přikrývku!“

V té chvíli skanuly nám z očí mimoděk slzy.

„Ach, Klementino,“ zvolala jsem, „hle jací jsou lidé! Uprostřed jejich spořádaných vrstev setkáváme se toliko s neřestí a děsem, a všechny ctnosti překvapují nás u těch, které veřejné mínění zavrhuje.“

Během tohoto ěasu probudili se všichni spáči a byl prostřen stůl. Bylo tu celkem šest žen těchto cikánů. Čtyři z nich byly velmi sličné. Obklopily nás, hladily nás, chválily nás, litovaly nás a prosily nás, abychom se vedle nich posadily. A ačkoliv měly již po jídle, zasedly si opět za stůl, aby nás přiměly k ochutnání svých pokrmů.

Byl přinesen pečený kapoun, dvě veliké paštiky, šunka a dvě rozsekané slepice, zapečené v rýži. Byly jsme obklopeny lahvemi výborného madeirského vína, a všichni nás povzbuzovali, aby zaplašili náš smutek. Muži se před námi vzájemně zapřísahali, že by raději zahynuli, než by nás opustili... Slzy neustávaly nám prouditi, a pohnutí, v němž jsme se rozplývaly, zbavovalo nás téměř schopnosti využiti zdvořilosti těchto dobrých lidí. Nepřestávaly jsme na sebe vzájemně volati:

„Mínění... osudné veřejné mínění... kolikrát jsi nás v životě už napálilo! Jak je ten svět nespravedlivý!“

Když jsme se poněkud vzchopily, ty sladké a půvabné děvy nás ihned požádaly, abychom jim prokázaly své přátelství a vypravovaly svůj příběh. Vyhověly jsme jim bez váhání, zatím co ony udělaly kolem nás kruh a poslouchaly nás s tím nejživějším zájmem.1

„Nyní je čas, abyste si odpočinuly,“ řekl muž, který nás uvedl. „Dono Cortillio,“ pokračoval, obrátiv se k nejstarší z žen, „vezměte slečny s sebou a uložte je co možná nejpohodlněji! Zítra bude také den! Až nám prokáží čest a vypijí s námi několik lahví vína, budou moci se svým osudem naložit, jak si budou přáti!“

Dona Cortillia nás odvedla do kouta chýše, který jí byl naznačen, shrabala rukama listí, aby nám připravila co nejměkčí odpočinek, položila pod naše hlavy šaty, aby nás chránily před vlhkostí, a objavši nás, pravila:

„Chtěla bych mít palác španělského krále, nabídla bych vám jej z plna srdce!“

Usnuly jsme tvrdě. Již dlouho netrávily jsme pokojnější noci. Pokud nás osud přiváděl mezi ty, jímž se říká počestní lidé, ustavičně jsme se chvěly strachem. Mezi cikány dýchaly jsme v míru.

Jakmile nastal den, naše milá hostitelka a její družky rozdělaly oheň a uvařily víno a polévku. Obojí nám nabídly, tázajíce se, zdali jsme si mohly mezi nimi v pokoji odpočinouti. Oplatily jsme jim lichotky a poděkovaly jsme jim za jejich počestnost. Náčelník, vrátivší se z hlídky, poručil si cukrované lívance a zeptal se nás, jaké služby by nám mohl nyní prokázati.

„Promiňte,“ řekla Klementina, „dříve než vám odpovím, poradím se okamžik se svou přítelkyní.“

Aby nás nechali svobodnější, všichni odstoupili okamžitě stranou.

„Pochybuješ jen okamžik,“ řekla Klementina, „že nebe, jehož vnuknutím přikládáš vždy tolik víry, postavilo nás před jinou vyhlídku než onu, nalézti ulehčení našim bolestem? A při vší počestnosti těchto dobrých lidí, svolila bys, abychom je opustily?“

„Ať cítím jakýkoliv odpor při myšlence, že jsem v podobné společnosti,“ odpověděla jsem, „je jisto, jdou-li do Madridu, že je pro nás nejjednodušší následovali je! Obrátí-li se však, přiznávám se... že bych je sotva doprovázela...“

„Stejně jako ty i já doufám, že spatříme Madrid,“ řekla Klementina, „utěšuji se, že tam naleznu svou matku a známé... Raduji se z pomyšlení, že ti budu moci být užitečná!“

Přistoupily jsme opětně k cikánům.

„Cituplné a pohostinné duše,“ řekla jsem jim, „vy, kteří jste ráčili přijati pod svou střechu naši bídu, u nichž jsme vděčně nalezly, co nám nespravedlivá společnost, jež vás odsuzuje, tak krůtě odepřela, vy nám jistě odpustíte, otážeme-li se vás, v kterou stranu se obrátíte...“

„K Španělsku,“ odvětil mi náčelník, „nejsme v Portugalsku již bezpečni, musíme změnit království.“

„Dobrá,“ pravila jsem nato, „bylo by to snad zneužitím vaší laskavosti, kdybychom vás poprosily o svou ochranu až do Madridu, kdež doufáme nalézti pomoc?“

„Milá děvo,“ odpověděl mi náčelník, „poněvadž nechceme urazit ani vaše mravy, ani vaše předsudky, musíme vás nejdříve upozornit na naše zvyky, než vám slíbíme, co na nás žádáte. Oč prosíte, neuděláme nikomu, jestliže žadatel nesouhlasí, aby byl mezi nás přijat... Jestliže nesvolí dělat totéž co my, žíti podle našeho náboženství a zákonů, jedním slovem, jestli se nepodrobí všem našim obyčejům! Za těchto podmínek doprovodíme vás do Madridu! Ale až nás v tomto městě opustíte, je-li ovšem dosud vaším úmyslem s námi jíti, upozorňujeme vás, že byste nebyly bezpečny, kdybyste chtěly proti nám něco podniknout, byť byste měly i celé město na své straně! Odejdete-li od nás naproti tomu, aniž se o nás někomu zmíníte a aniž se pokusíte nám uškodit, ať je to kdekoliv, kde se střetnete s našimi tlupami, vždy u nich naleznete pomoc a ochranu. V případě, že se vám odchod, jak vám jej navrhujeme, nelíbí, vybereme mezi sebou jeden portugalský, a vy půjdete, kam uznáte za dobré.“

Klementina se ihned ujala slova.

„Všechno jsme dobře uvážily,“ řekla, „opustíme vás až v Madridu, a jsme odhodlány vstoupit do vaší tlupy, přijmete-li nás mezi sebe.“

Nenamítla jsem ničeho proti slovům své družky. Mé posunky naopak dokazovaly, že souhlasím se vším, co řekla. Nevím, ale byla jsem spokojena. Ti cikáni mě nijak neděsili. Tito zločinci mají jistou dávku svědomí, jež je mnohdy hodnější než svědomí počestných lidí. Poněvadž mají jen velmi málo záhonů, všechny, které si uložili, přesně dodržují. Obyčejní lidé jich mají příliš mnoho, aby mohli všech dbáti, a tak se stává, že odchýlení, jež si dovolí, uvolní najednou všechny jejich brzdy.

„Milý a dobrý muži,“ řekla jsem náčelníkovi, „znepokojuje mne toliko jediná věc! Jest mezi vašimi zásadami a zvyky též prolévání lidské krve? Jestliže ano, ani má družka, ani já, žádná z nás se nikdy k vám nepřipojí!“

„U ďasa,“ řekl náčelník, trochu rozzloben, „pamatujte si, boží děvy, že nikdy neničíme dílo přírody! Všechnu krutost tohoto zločinu přenecháváme kněžím, lidem zákona a panovníkům. Část našeho záští k nim má právě původ v chladnokrevnosti, s kterou se denně oddávají těmto hrůzám. Dovolíme vám proliti svou vlastní krev v tom okamžiku, jakmile uvidíte, že plýtváme jinou krví než krví zvířat, která nám slouží za potravu...“

„Dobrá,“ řekla jsem, „položte mi ruku na srdce, statečný příteli, jsme vaše, dívejte se na nás jako na své sestry, jsme k všemu odhodlány, avšak s dvěma podmínkami. .. Chceme uchránit svou ctnost neporušenu a nikdy si nepotřísníme ruce krví!“

„Výborně,“ vykřikla celá tlupa najednou.

„Počkejte,“ pravil náčelník, „uvážily jste také, že se musíte slavnostně zříci svého náboženství? Uctíváme ďábla a nevěříme v Boha! Prvnímu sloužíme, druhého jsme se zřekli. Jsou u nás zvykem velmi důležité obřady, kterých vás nemíníme ušetřit.“

„Urážejí stud?“ zvolala jsem.

„Dotýkají se toliko předsudků,“ odvětil náčelník, „napadají a útočí jenom na přeludy, a všechnu ctnost nechávají na pokoji...“

„Uděláme vše, uděláme vše,“ řekla Klementina.

„Slyšíš, odpovídám za tebe, Leonoro, a přestanu bytí tvou přítelkyní, necháš-li mne přísahat nadarmo! Neodmítejme, co nám posílá štěstí, z hloupé bázně, že urazíme několik mrzkých dogmat, jež nás nenakrmila, když jsme jim v své omezenosti podkuřovaly...“

„Budiž,“ řekla jsem své přítelkyni, „přesvědčuješ mne! Ale proč si vypůjčuje zločin půvaby dobroty, aby nás svedl a získal? Ach, společnosti, ty, kterou jsem opustila, proč jsi mně předhazovala jen okovy, když jsem ti sloužila svou ctností? Jen tyto trny, které jsi házela pod mé nohy, jen tyto trny mne přinutily, abych se od tebe odloučila! Tvá nevděčnost otvírá propast, do níž se vrhá mé zoufalství, a jestliže urážím boží nebo lidské zákony, jest to opuštění Bohem nebo lidská špatnost, jež mne zavlekly do mých bludů!“

Tlupa se vydala na cestu pozítří v počtu osmi žen a šesti mužů. Pokusíme se nyní vzbuditi ve vás představu těch nejpozoruhodnějších lidí této společnosti. Dona Cortilia, o které jsem již hovořila, byla z žen nej starší. Zdála se asi čtyřicetiletá, byla krásná a svěží. Její oči byly obzvláště živé. Ačkoliv byla poněkud malá, byla dosti pěkně rostlá. Castellina byla ze všech šesti žen nejkrásnější. Bylo jí asi šestnáct let, měla pružné a dokonale souměrné tělo, pleť příliš bílou, aby mohla odolávat věčnému úpalu, jemuž ji vystavovalo její řemeslo, velmi krásné kaštanové vlasy, hnědé a veselé oči a zvědavost a nevinnost ve výrazu, tyto určité znaky všech vlastností svého srdce. Byla dcerou Brigandose, náčelníka družiny, a měla v tlupě asi dvacetiletého bratra, urostlého jako Herkules, s tou nejpříjemnější a nejvlídnější tváří. Říkali mu Rompa Testa. Byl to jeden z našich nejlepších a nejhodnějších vojáků, týž, kterého jsme našly spícího a který nás uvedl do stavení. Třináctileté děvčátko, jménem Florentina, snědé, čtverácké, oduševnělé a velmi čiperné, bylo z celé společnosti dam po Castellině nejhezčí. Byla unesena kterémusi faráři z okolí Coimbru, který ji jistě nevychovával k Svatějšímu řemeslu, než které nyní provozovala. Od tohoto věku byla cvičena v denním zaměstnání tlupy, které prováděla se stejnou lehkostí jako s důvtipem. Nepotřebovala ani dvou vteřin, aby ukradla šperky z kapsy nej obezřetnějšího člověka. Když přišla do vesnice, nebylo v ní jediného psíka, který by uchvátil slepici s větší mrštností. Chytit ji, zardousit ji a zavěsit si ji pod sukně, bylo pro ni činem jediného mžiknutí. Když jednala, žvatlala vždycky tak roztomile, že potěšení, jež činila naslouchajícím, zabraňovalo zpozorování jejích skutků. Byla žačkou a současně i miláčkem Cortillie. Ostatní muži a ženy, o kterých se nezmíním, byli dvacetiletí a třicetiletí, a všichni byli téměř stejně velcí, stejně svěží, pružní a zdraví.

Až do úplného rozednění šli jsme v tlupě. Tehdy přistoupil náčelník ke mně a ke Klementině.

„Půjdeme podle toku Daja až k branám Madridu,“ řekl nám, „cesta je sice trochu delší, ale zato méně živá. Každý večer najde se buď malý, hustý pobřežní háj, nebo ostrov uprostřed řeky, který nám poskytne bezpečný útulek. Jakmile vyjde slunce, rozdělíme se. Ale můj syn půjde vždy dvacet kroků před vámi. Budete se držet jednoduše za ním. Když si budete chtít odpočinout, zavoláte ho... A budete-li chtít dále, dáte mu znamení. Teď vás odvede přímo na místo, kde budeme nocovat dnešní noci. Je to jeskyně uprostřed hustého lesa, zalitá téměř vodou, která je známa jen divoké zvěři a nám. Moji přátelé odbočí se mnou s cesty na místě, asi míli vzdáleném. Dostihneme téže skrýše zacházkou... To je tedy místo, kde vás mezi sebe přijmeme!“

Po těchto slovech zmizel.

Vše se událo, jak bylo ujednáno. Urazily jsme asi šest mil a večer přišly jsme do jmenované jeskyně, kde Brigandos zařídil vše pro naše přijetí. S částí obřadů, jež se v podobném případě zachovávají, byly jsme obeznámeny již dříve. Klementina, vyložená nepřítelkyně všech křesťanských dogmat, udělala si z této příležitosti, jež jí byla poskytnuta, skutečnou slavnost. Zahrnula je pohrdáním, jež pro ně mělo její srdce. Nedívala jsem se na to, co od nás bylo žádáno, zcela tak jako ona. Vyjevila jsem vám již shora své vyznání víry. Ale zůstával ve mně podklad předsudků, a já jsem se obávala, že nebudu dosti silná, abych nad nimi zvítězila. Tyto nepřekonatelné předsudky dbají studu mnohem více, než se v našem pohlaví všeobecně věří. Směšný obyčej, podle něhož muži rozhodují o mravech některé ženy pro její náboženské založení, je důvodem, že téměř všechny počestné ženy, ačkoliv jsou přemýšlivé, neodvažují se připustiti pokrok svého ducha. Co je vlastně společného mezi mravy a přesvědčením? Což musí být žena považována za prostopášnici jedině proto, že nemůže souhlasit s nekonečnou spoustou bajek, jež urážejí zdravý rozum? Ach, budiž mi dovoleno prohlásit, že rozdíl mezi prostopášností a bezbožností je mnohem větší než rozdíl mezi touže prostopášností a pověrčivostí. Žena se oddává všemu, je-li jista, že pod sacerdotálním pláštěm bude uchráněna výčitek. Ale ta, jež miluje ctnost samu, ta, jež jí slouží jenom proto, že jí vzněcuje srdce, ta, jež kráčí vždy přímo, a jejíž duše jeví se v fázích obličeje, ta se nevrhne střemhlav do bludů, jež by nebyla s to si utajiti.

Namítnete mně pekelné plameny? Co je umí zastříti jako devotnost? Ustavičným jejich tlumením je přezírá, a tato uzda je v jejích očích brzo tak nicotná jako v očích její protivnice. Zvyk, dovolující hřešení v pokoji a míru, zavádí zkrátka první ženu k všem zbloudilo stem, které jí našeptávají její vášně. Druhá žena, která si zvykla nikdy nic si nepopřáti, je držena jedině zákony svého srdce a zásadami svého rozumu a nepomýšlí vůbec na jejich přestoupení.

Obřady začaly. Byla jsem na ně velmi zvědava, a vy mně dovolíte, abych se o nich zmínila podrobněji... Nejdříve s námi prováděli věci, obvyklé v Japonsku, když Holanďané chtějí vniknouti do města... Ale tím se dlouho nezdržovali. Byl nám dán symbol, uctívaný spíše katolíky, nejposvátnější předmět jejich kultu. Na něm, jehož vážnost je v základě toliko místní, vyžaduje se mnohem více než na jiném. Brzy byly jsme vytčeny obě dvě současně, a muselo tu dojiti k projevům nejurážlivějšího a nejjistějšího pohrdání, k oněm, jejichž přemrštění nenechává pražádnou možnost návratu. Není vůbec možno si představit, s jakou lhostejností, s jakou odvahou a s jakým opovržením dávaly nám ženy tlupy příklad... s jakou bezpečností je Klementina napodobila... Přiznám se, chvěla jsem se s počátku... vysmívali se mně... Říkali mně, že hmotné věci nemohou pohltit nehmotnou bytost... říkali mně, že Bůh nemůže být představen ani v obraze, ani obsažen v zapomenutí, a že nic z toho, co je hmotné, nemůže si zasloužiti úcty, aniž se tím kult nestane modlo služebným. Dodávala jsem si odvahy, podrobovala jsem se... a netrpěla jsem výčitkami. Ale co následovalo, nahnalo mi trochu hrůzy. V prvním případě dávali nám toliko jednat mlčky, nyní muselo se mluvit... Jistě chápete, že šlo o slavnostní zřeknutí Boha. Slova prohlášení byla strašlivá. Smyslem posledních bylo zaslíbení své duše i těla peklu! Když jsme skončily, byla vprostřed jeskyně odkryta díra, a my jsme se kolem dokola ukláněly, opakujíce slova náčelníkova, jež byla vzýváním ďábla. Když bylo konečně po modlitbě, Brigandos se nás zeptal, zdali přisaháme, že budeme tomuto učení, na něž jsme právě přistoupily, ve všech bodech také věrny. Zda se zavazujeme, že nikdy nikomu neprozradíme, co jsme dělaly, nebo co uvidíme? Zda se nikdy nevrátíme k víře, které jsme právě odvykly? Zda jsme popřely skutečně z hloubi srdce veškeren pojem nejvyšší bytosti, abychom mohly uctívati toliko démona? Zda jsme se upřímně rozhodly, přivlastňovati si majetek jiného, kdykoliv se nám k tomu naskytne příležitosti? Konečně, a to je jistě, co mne nejvíce udivilo, zdali slibujeme, že se ujmeme vždy slabého proti silnému a ulehčíme postavení všech nešťastných, s nimiž nás svede náhoda?

Slíbily jsme vše.

Naše přijetí bylo následováno skvělou hostinou. Zavládla počestná veselost, při níž nepadlo ani jediné slovíčko a nebyl udělán ani jediný posunek, který by nám mohl způsobit i nejnepatrnější pochyby o slušnosti, k níž se oproti nám všichni zavázali.

Druhý den vyrazili jsme jako obyčejně. Pochod toho dne byl jako předešlý. Brigandos nám slíbil, že nás bude postupně zasvěcovat do morálky, zvyků, mravů a náboženství cikánů. Naše stanoviště toho večera bylo uprostřed téže řeky, na malém, nepřístupném a hájem zarostlém ostrově. Zatím co se připravovala večeře, náčelník, chtějící dodržeti své slovo o vysvětlování, jež nám přislíbil, k nám asi takto promluvil:

„Když zaplavili Bulhaři Orient, neusídlili se všichni v oněch krajích, jež nalezli k své spokojenosti, anebo které dobyli na cařihradských vladařích. Velká jejich část, dávající přednost potulnému životu, dala se na sever a rozptýlila se v lesích Galie, zaplavila břehy Týna a Vesery, zatím co jiný houf pustil se na jih, zalidnil břehy Šaja a rozšířil se až k sloupům Herkulovým. Téměř všichni byli prosáklí zásadami manichaeismu. Buď jej rozšířili v krajích, v nichž se usídlovali, nebo jej hlásali na svých poutích. To je národ, kterému vděčíme za své bytí. Náboženství, podle něhož nás vidíte žít, je náboženství vytříbené. Věříme, že je v přírodě jedna bytost, která vše řídí. Ale protože tato bytost, ať již jakákoliv, kterou připouštíme jako nejvyšší sílu, dělá, jak vidíme, více zla než dobra, nemůžeme se na ni dívati, než jako na bytost krutou a zlou. Vy jste dali této bytosti jméno ďábel. Abychom se přizpůsobili vašim zásadám, nazvali jsme ji také tak. V základě jest tato hybná bytost, námi přiznávaná, táž jako vaše. Vy ji posuzujete toliko s jiného hlediska a máte ji za dobrou. My jsme přesvědčeni, že je zlá. Vy v své slabosti věříte, že vše je dílem moudrého Boha, plného velikosti a ctnosti, počestnějšího než vy v tomto směru, ale přinuceného podobně jako i vy přiznati činnou bytost za stvořitele všeho, co existuje. Poněvadž vše, co vidíme, je sama nepravost a nedokonalost, můžeme to přičítati toliko bytosti falešné, zrádné a kruté, kterou musíme chlácholili modlitbami a které nejsme zavázáni nikdy díky, protože dobro, s nímž se na světě potkáváme, je dílem naším, a toliko zlo jejím. Není to tedy Bůh, jehož jste se na naše vyzvání zřekly, jsou to toliko vlastnosti dobrého Boha, zcela nepředpokladatelné, a katolické pověry, až příliš se příčící zdravému rozumu, aby mohly být jen na okamžik přijaty. Vše, co jste byly včera udělaly, je pouze toto... Nepopřely jste vůbec Boha, jak nás lidé obviňují, že to rozkazujeme svým katechumenům dě-lati. Dospěly jste s námi pouze k názoru, že nedokonalý svět může být dílem jediné nedokonalé bytosti, že dokonalá bytost je přeludem, jehož povýšení uprostřed nedokonalosti je vyloučeno. Přejděmež k našim mravům! Dovolujeme krádež a krvesmilství. To jsou jediné přečiny, které mezi sebou trpíme, ačkoliv nás lidé podezírají z mnoha jiných, na něž ani nepomyslíme.

Mýlíme se, když dovolujeme krádež? Nejsou zákony vlastnictví dány přírodou? Jestliže nás tato příroda stvořila všechny stejné a dala nám tytéž smysly a tytéž potřeby, jakým božím nebo přirozeným právem má být jeden člověk bohatší než druhý? Což není zřejmo, že vlastnictví jest jenom urážkou, které se dopustil silný na slabém, a kterou musí napravit každý, pokud je toho mocen? Jakého zločinu se může dopouštět, dává-li věci do pořádku, v němž je stvořila příroda? Naši předkové, kteří přišli od Palus Maeotis a přivlastnili si sousední kraje, jež se jim zalíbily, byli také jen zloději. Byli jako my vedeni toliko zcela prostou touhou po zavedení rovnosti, a tomu, kdo měl méně, chtěli dát trochu více z majetku jiného. Přiznáváme ovšem chybu, které jsme se dopustili, když jsme se rozptýlili v malé tlupy a zbavili se tak síly. Neschvalujeme použití násilí k uchvácení majetku jiného a jsme přesvědčeni o zlu, kterým jest prolévání lidské krve. Spokojujeme se zlodějstvím a užíváme vždycky jen obratnosti, chceme-li napravit bezpráví štěstěny. 2

Dovolujeme mezi sebou krvesmilství. Může tomu být jinak u národa, který je rozprášen a nemůže a nechce se spojovati než se sebou samým? Kdo nám dá ženy, nevezmeme-li si je v našich rodinách? Museli bychom si je unésti. Mnohdy se to též stává... Ale není toto zlo větší?

Krve smilství je zřízení lidské a boží. První lidé museli se ustavičně spojovati v svých rodinách. Zákony a ústavy některých vlád musí krvesmilství zakazovati, stejně jako nařízení jiných musí je dovolovati.

Samo o sobě je krvesmilství lhostejno, může urážeti jedině zákony politické, ale neporušuje nijak smlouvy společenské. Zavádí do rodin více svornosti a jednoty, zesiluje a utužuje pouta a jistě i sleduje skutečné zákony přírody lépe než jiné spojení.

Nepředstavujte si ostatně, že se prostopášnost vymyká z příčin, jež nás nutí, abychom trpěli tyto svazky, podle vás nezákonné, a přece pradávným zákonem dovolené. Ať je tento zákon na tomto světě jakkoli rozšířen, my jej mezi sebou obmezujeme.

Dovolujeme spojení tam, kde věková rovnost zdá se být důkazem k svolení, jež dává najevo příroda... Nikdy nevezme si za manželku otec svou dceru, nikdy nepotřísní syn lože své matky.3

Připouštím, že děláme ještě nějaké špatné věci, že užíváme omamných bylin... Ale to je naše řemeslo, to je náš způsob získávání statků, kterých by se nám jistě bez těchto prostředků nedostalo.

Se zlými duchy musí být člověk zlý, chce-li žít! Pro jednotlivce je příliš nebezpečno, aby byl dobrý v tomto století, dokonale zvráceném. Uhranutí, kterého se dopouštíme za pomoci svých tajemství, záleží předně v několika zvířecích chorobách. Když si nás na příklad najme nějaká společnost vydřiduchů, abychom způsobili nedostatek určitého druhu dobytka, a tím vyhnali jeho cenu do výše, obohacujeme se lichvařením a žijeme. Podívejte se, chceme jen žít, to je první z všech příkazů! Nežádáme více, než co potřebujeme k životu. Když máme dosti, odpočíváme. Máme-li příliš, prokazujeme dobrodiní. Druhý druh zla, které děláme za pomoci bylin, jež známe, je připravování uspávačích prostředků. Ze semene durmanu a makovic dostáváme prášek, jehož omamný účinek nám odevzdává do rukou majetníka věcí, které chceme ukrást. Nikdy však nikoho neotravujeme. Nikdy též neprovádíme potraty, nikoho neočarováváme a nezaklínáme... Předpovídáme budoucnost. Na tomto umění není nic závadného. Citováním vyvoláváme duše zemřelých. Ze všech způsobů odhalování lidské budoucnosti jest tento způsob nej důvěryhodnější. Všecky národy věřily, že lze vyvolávat mány. Bylo to následkem zásady nesmrtelnosti.4 Jedenáctá kniha Homérova jmenuje se nekromantie, poněvadž Odysseus sestoupil do podsvětí, aby se zde poradil s dušemi zemřelých. V tragedii Perseus od básníka Aischyla je vyvolána duše Daria, otce Xerxova, a přijde oznámit královně Atosse všechna nebezpečí, jež jí hrozí. Geomantie je umění věštění podle znamení země. Tohoto tajemství dostalo se nám od Arabů. Hydromantie nás učí věštění z vody, akromantie ze znamení vzduchu, pyromantie ze znamení ohně, lekanomantie z vodních nádrží, chiromantie z pozorování rukou, metoposkopie z pozorování čela a krystalomantie prostřednictvím skla a zrcadla. Cyrilljerusalemský v své Rozpravě o zbožnění říká, že za jeho doby byla vyvolávána i strašidla. Kleromantie jest jedině v osudu. Bibliomantie je umění věštiti z knih, cefalomantie z oslí hlavy, kapnomantie z kouře, botanomantie z bylin, likthyomantie z ryb a daktylomantie z prstenů.

Ať už je v tom všem jistá pověrčivost nebo ne, milé přítelkyně, mnohdy se shledáváme s pravdou. Až to uznáte za dobré, přesvědčíme vás o tom buď pokusy, nebo studiem těchto umění. Jsme obviňováni, že unášíme děti, jež se později stávají oběťmi lehkovážného života. To je pravda. Ale jaké děti loupíme? Buď ubohé, opuštěné sirotky, nebo děti chudáků, které mohou změnou jenom získat!. Často si je necháváme, bereme je s sebou, a v tom případě je jejich osud rozhodně lepší, než by byl v jejich rodném domě. Máme tu případ Florentiny. To děvče si s námi dělá, co se jí zlíbí, je miláčkem naší nejstarší... Kdyby zůstala u svého otce, jednoho z nejbědnějších sedláků Biskaje, který nebyl s to ji uživit a mohl být s jejím pohřešením jen spokojen, byla by dnes jistě dávno už mrtva. Naše svědomí v tomto směru je tedy zcela klidné. Je jisto, že malé zlo je vždycky dovoleno, běží-li o zajištění velkého dobra.

Ať je naše řemeslo již jakékoliv, vždycky nám ukládá, abychom se drželi stranou. Ale kouzla ctnosti nejsou proto našimi srdci méně vážena, rozněcují nás, a my se jim oddáváme, pokud nám to jen lze. Často jsme odevzdali ukradené věci chudákům. Vykoupili jsme zajatce, utěšili vdovu, zachránili sirotka a ulehčili osud nešťastného. Dali jsme vám přisahat, že tak budete činit i vy, a my vám často půjdeme příkladem napřed.“

Když Brigandos skončil, Cortillia mu oznámila, že je připravena večeře. Sedli jsme si za stůl a nazítří jsme opět odcestovali. K poledni sešli jsme se v dosti velkém městečku, v němž naši lidé prodávali měšťanům svazečky oměje proti bolení srdce, vstavače k léčení nemohoucnosti, skočce proti bolesti v kloubech, zubní vodičku a koření proti větrům. Doma Cortillia hádala z ruky všem, kdož k ní přišli. Klementina, které byla propůjčena kytara, tiše vyhrávala, a já a Kastellina, tlukouce na baskické bubínky, jsme tancovaly. Během tohoto času vloudili se naši muži do špíží a odešli z města napřed. Toho dne padlo jim do rukou velmi mnoho kořisti. Když jsme se večer sešli, ukázali nám tolik potravin, že by věru stačily pro čtyři tlupy, jako byla naše. Florentina využivši chvíle, kdy netancovala, vyklopila plné kapsy prstenů, kapesníků a jiných a jiných věcí, které obratně uloupila. Za toto skvělé dílo sklidila bouřlivou chválu celého znamenitého shromáždění.

Poněvadž Klementina a já jsme neuměly krást, ale musely jsme též opatřovati prostředky k živobytí, byl Klementině dán sympatický prášek, skládající se z vitriolu, z kozince a z arabské gumy, smíchaný se šťávou stahujících bylin. Mně pak byla svěřena uspávadla, o nichž jsem právě mluvila. V malém městečku, do kterého jsme přibyli nazítří, prodali jsme těchto léčiv velikou spoustu. Nemocní obraceli se na mou přítelkyni, milenci přicházeli ke mně. Prodávala jsem jim prostředek na zavření očí jejich slídičům. Obě dvě získaly jsme mnoho peněz. Rompy Testy, který se potloukal na náměstí, se lidé ptali, zda nemá Cardamovu svíci z lidského masa, jež slouží k odkrývání pokladů.

„Tu nejpravější,“ říkal, rozdávaje obyčejné svíčky, které mimochodem ukradl v sousedním domě. „Zapalte je,“ volal, „a sledujte toliko paprsky světla! Aniž si to uvědomíte, budete zavedeni k pokladům, jež vyzvednete z útrob země!“ Jeden z našich lidí, který měl prášek z mandragory, prodal ho více než kdy jindy. Náš den byl jedním z nejlepších.5

Byli jsme druhý den na cestě, připraveni překročiti portugalské hranice, a šli jsme právě po široké silnici, když jsme potkali káru s mužem a ženou, přivázanými k sobě zády a doprovázenými dvěma španělskými jízdními strážníky.

„Stát!“ zvolal na kočího náčelník naší tlupy.

Poté obrátil se k strážcům.

„Kam odvádíte tento nešťastný párek, kamarádi,“ pokračoval Brigandos hromovým hlasem. „Tam, kde budeš i ty brzo, padouchu,“ odpověděl strážník, „a kam bych tě odvedl okamžitě, kdybych měl s sebou své lidi!“

„Bratře,“ odpověděl náš hrdina, chytiv jezdce za nohu a shodiv ho na deset kroků s koně, „tak se neodpovídá, je-li člověk jen trochu slušně vychován a má-li uhlazené způsoby! Jdi se o nich přesvědčit do potoka, a hleď, aby ses příště vyjadřoval poněkud lépe!“

Během tohoto kozelce Rompa Testa, který shodil druhého jezdce, zasadiv mu prudkou ránu pěstí do prsou, pomohl svým kamarádům rozvázat pouta obou zajatců, které nechali co nejrychleji uniknout. Když byla věc provedena, zmocnili se naši lidé obou pádem zpola polámaných strážníků a přivázali je ke káře v téže poloze, v jaké byli uprchlíci. Poté se Rompa Těsta a Brigandos vhoupli na koně strážců.

,Jeď,“ řekl náš náčelník vozkovi, „jeď, kam jsi měl s těmi dvěma darebáky, vidíš přece, že se nemýlíš, leda v obleku...“

„A co vy, děťátka,“ pokračoval, obrátiv se k strážníkům, „jak se vám sedí?“

„Ne zvláště dobře,“ odpověděl jeden z nich.

„Vždyť jste přece podobně vezli své bližní,“ řekl Brigandos. „U vousu Belzebubova! Podívejme se, jací jsou to padouši! Chtějí se plést do spravedlnosti a přestupují ten nejposvátnější zákon přírody!"

Vyrazili jsme kupředu a brzo jsme dostihli oba uprchlíky.

„Tu máte,“ pravil jim náš náčelník, dávaje jim darem oba koně, „vezměte si je, abyste se mohli co nejrychleji zachrániti, drazí přátelé! Až budete svoje dobrodružství vypravovat, povězte, že vás počestní lidé vedli na smrt, a darebáci že vám zachránili život. Sbohem...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Leonora a Klementina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.