Pavel Frýbort

Pavel Frýbort, vl. jménem Pavel Hříšný, byl spisovatel a novinář, autor mnoha kriminálních románů.

Pocházel z Liberce, od svých šesti let však žil v Semilech. V letech 1966-68 studoval psychologii v Krakově. Po nedokončených studiích na Filozofické fakultě v Praze absolvoval při zaměstnání obor scenáristika na FAMU. Po studiích pracoval ve Filmovém studiu Barrandov.

Pavel Frýbort začínal jako novinář. Jeho první knížka vyšla v roce 1984.

V roce 1995 získal Pavel Frýbort Cenu Jiřího Marka za společenský román s kriminálním motivem Vekslák 3 - Po nás potopa.

Berunky

Kriminální román o obchodování s bílým masem a finančních podvodech.

Detektiv Honza Jareš hledá ztracenou dívku Darju a při tom vypátrá, že je utajenou nemanželskou dcerou senátora, jenž je pravděpodobně vydírán skupinou svých „přátel“ kolem jedné vytunelované banky. Berunky jsou mladé dívky, které se snadno nechají zlákat pozlátkem velkého světa a většinou na to doplatí. Na konci dobrodružného příběhu Darju za dramatických okolností Jareš osvobodí, ale na ni pak čeká velký otazník: Jak se vrátit k normálnímu životu a jak v něm nalézt lásku, štěstí a úspěch, tedy to, po čem berunky vždycky touží.

Pavel Frýbort

Berunky

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Pavel Frýbort – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-69-7

Obsah

ČÁST  I:  PÁTRÁNÍ

ČÁST  II:  BLOUDĚNÍ V TEMNÉM LESE

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Blahobyt začíná už přezrávat

a padá do shnilého chrámu smrti.

WILLIAM SHAKESPEARE:  RICHARD III.

Tento příběh je fikce:

veškeré případné podobnosti se skutečností

jsou proto čistě náhodné

a  autor za ně nenese odpovědnost.

ČÁST I.

PÁTRÁNÍ

1.

„Nedělejte mi to! Ne! Prosím, prosím… Pomoc! Ne…“

Slovům skoro nebylo rozumět, bylo to jen takové zoufalé mumlání, protože žena měla zacpaná ústa. Ležela s pokrčenýma nohama na zemi, za hustým hlohovým křovím lemujícím zkratku od tramvaje ostrým stoupákem v neosvětleném parku k nejbližším domům. V jednom jsem bydlel i já. Zkratka bývá pohodlná, ale někdy o hubu, zvlášť když se stmívá. Praha je plná úchyláků a drbanů a může vás potkat ledacos třeba v pasáži uprostřed Václaváku v pravé poledne. Například dva nadržený mamrdi, co nemají pár stovek na štětku v Perlovce.

V tomhle případě chtěli oba drbani spojit příjemné s užitečným. Jeden nad tou ženskou klečel a pokoušel se jí servat kalhotky a roztáhnout nohy. Druhý se s ní přetahoval o kabelu. Nechtěla ji pustit, kožený řemínek měla obtočený kolem obou rukou a vsadil bych se, že by se radši nechala znásilnit nežli okrást. Jedno dvě čísla se dají překousnout, v nejhorším se zavřenýma očima, ale prachy… prachy jí už nikdo nevrátí.

Neviděla mě, a ti dva byli tak zaujatí svým snažením, že by neslyšeli, ani kdyby se tím houštím prodíral slon. Měl jsem sice prázdné ruce a ti křapíci měli pořádný korby, ale v kapse s sebou nosívám sprej. Je to účinné a tišší než bouchačka.

Rozmáchl jsem se a vší silou jsem kopnul do zadku šmejda, co se zajímal o kabelku. Nadskočil, bleskurychle se otočil a postavil se. Nebyl vyšší než já, ale ruce měl jak lopaty. Chybělo mu pár zubů a aspoň tři dny se neholil.

„Ty chuj,“ zachrčel a rozpřáhl se. Zjevně to byl bratr Slovan, povoláním zedník nebo kopáč, ve volných chvílích pouliční lupič-amatér. Jeho chytřejší soukmenovci na osamělé ženské kašlou a rovnou vylupují banky.

V okamžiku, kdy mně ji chtěl natáhnout, jsem zamířil a pustil mu sprej do očí. Byl jedovatě zelené barvy a zřejmě pěkně ostrý, protože zaječel a zakryl si obličej. Jenže už bylo pozdě. Stál tam nekrytý a bezbranný, přímo vybízel k tomu, aby ho někdo nakopl do rozkroku. Udělal jsem to a ustoupil mu z cesty, aby se měl kam složit. Jestli není pravnuk Kostěje Nesmrtelného, tak má smůlu.

Ten druhý už pochopil, že se v jejich křovíčku objevil nějaký vometák a leze jim do zelí. Určitě by mi důrazně vysvětlil, že když si chce zapíchat, nemá ho nikdo rušit. Jenže když na člověka přijde chtíč, odkrví se mu mozek a má pak poněkud zpomalené reakce. Takže než se stačil z polohy ležmo vyhrabat na nohy, nakopnul jsem i jeho. Do hlavy. A když se převalil, nastříkal jsem mu ksicht na zeleno taky. Aby si nezáviděli. A aby je poldové nemuseli dlouho hledat, pokud se ovšem rozhodnu brnknout na sto padesát osmičku.

Ženská měla pořád ještě zavřené oči a ruce křečovitě sevřené na kabele. Poznal jsem ji. Bydlí ve stejném domě jako já, o dvě patra níž. Vím, že nemá manžela, ale nevím, jak se jmenuje. O spolunájemníky se moc nestarám a jsem nejradši, když se ani oni nestarají o mne.

„Paní sousedko, musíme rychle vypadnout,“ řekl jsem potichu. Otevřela oči a podívala se na mne.

„Ježiši, pane doktore, oni mě…“

„Už je to v pořádku.“ Podal jsem jí ruku a pomohl jí vstát. „Pojďte. Doma si dáte panáka. Nic se nestalo.“

Třásla se jako notorik při absťáku, určitě byla v šoku a ještě hezkých pár nocí se bude v noci zpocená budit z děsivých snů, ale základní instinkty v ní fungovaly. Nejdřív ze všeho se podívala do kabely.

„Zaplaťpánbůh,“ řekla úlevně. „My jsme dneska brali. „Ukázala mi peněženku. „Kdyby mě okradli, tak abych se celej měsíc pásla. „Shrnula si sukni a překročila prvního Slovana, schouleného do klubíčka a naříkajícího jako hladový pes. Chtěla ho nakopnout, ale pak mávla rukou, že by si ještě zničila boty.

Cestou se do mě zavěsila. Cítil jsem, jak se chvěje. Sahala mi sotva k ramenům, byla drobná, s úzkou tváří a špičatou bradičkou. Měla krátké světlé vlasy, tenké rty nalíčené ostře červenou rtěnkou a bylo jí nejmíň pětatřicet, i když se snažila vypadat mladší.

„Páni, to byla klika, že jste se tam objevil,“ řekla. „Ani nevím, jak vám poděkovat.“

Něco jsem zamumlal, jako že to byla moje občanská povinnost.

„Já jsem taková kráva, že si to ani neumíte představit. Zakecala jsem se u tramvaje s kámoškou a vůbec jsem si pak neuvědomila, že jdu sama. Najednou se tam objevili ty dva Rusáci ...“

„Byli to Rusové?“ zeptal jsem se.

„Nebo Ukrajinci. Já to nepoznám. Prostě najednou tam byli, něco brebentili, jenom jsem rozuměla děngi, a než jsem stačila začít řvát, tak mi zacpali pusu a zatáhli mě do toho křoví.“

„Neměla byste touhle zkratkou chodit. Kdybyste šla po ulici, tak se to nestalo.“ Kdybych si já zašel k našemu domu po ulici, tak ji možná zítra ráno našli tuhou. Naštěstí jsem líný a volím obvykle zkratku kolem hlohového houští. Jenže já jsem chlap a dokážu se ubránit. Aspoň si to myslím.

„Když já tudy chodím vždycky, je to kratší. A ještě nikdy se mi tam nic nestalo.“

„Dneska se stát mohlo,“ řekl jsem krátce. „Chcete, abych zavolal policajtům?“

Zavrtěla hlavou. „Dopadlo to naštěstí dobře,“ řekla. „Co bych si na nich vzala! Beztak by proti nim četníci nic nezmohli. A vy byste z toho ještě měl malér. Nakonec by to skončilo tak, že jste přepadnul vy je. A hlavně ty kecy v baráku…“ dodala nakonec.

Měla pravdu. Dobrý advokát by z toho udělal nepřiměřenou obranu a ublížení na zdraví, a pokud bych neskončil v kriminálu, platil bych jako mourovatý. V Praze je dost advokátů a policajtů, kterým ležím v žaludku. Ty dva drbany by v nejlepším případě vypověděli a oni by se za měsíc vrátili s novými doklady, pod jiným jménem. A s mojí adresou v kapse.

Vyjel jsem s ní výtahem k jejímu bytu.

„Radši počkám, až budete opravdu doma,“ řekl jsem. „Abych měl jistotu, že jste v pořádku.“ Trochu nuceně se usmála a začala v kabele hledat klíče. Na jmenovce stálo Miluška Bubeníková. Takže jsem už věděl, jak se jmenuje.

„Měla bych vám poděkovat a aspoň vás pozvat na kafe,“ řekla ostýchavě a bylo vidět, že to je to poslední, na co má chuť. Že se chce vykoupat, schoulit se na gauči, pustit si televizi, na nic nemyslet a zkusit zapomenout, co se stalo.

„Někdy příště,“ řekl jsem. „Dejte si pořádnýho panáka, prášek na spaní a…“

Ruka se jí třásla, nemohla se trefit klíčem do zámku. Dveře se najednou rozlétly. Stála v nich dívenka, kterou jsem taky znal od vidění. O hlavu vyšší nežli její matka, s nafoukanými nazrzlými vlasy a drzým pohledem. Nepřátelsky si mě změřila a pak se podívala na Bubeníkovou.

„To jdeš brzo,“ vyštěkla bez pozdravu. „Já padám. Nebudu ti překážet.“ Nejspíš myslela, že si s její matkou jdeme udělat mejdlo. A taky na ni žárlila. To se v jejím věku stává. Určitě se domnívala, že matka už má život za sebou, že je stará ojetá rašple, která nemá na sexuální život nárok. Pokud bych k nim šel, měl bych jít za ní. Neměl jsem chuť ani na jednu, ani na druhou. Co je v domě, není pro mě.

„Mlč, prosím tě,“ řekla Bubeníkové unaveně. „Nikam nepůjdeš.“

„No dovol!“ dcera málem začala ječet. „Já si můžu jít, kam chci! Ty mně nebudeš poroučet!“ Milá rodinka. Taková bezprostřední, plná vřelých citů a porozumění. Náruč otevřená, v každé ruce šutr.

„Prosím tě, Darinko…“ Bubeníková ji zatlačila do předsíně. „Nezlobte se, pane doktore. To víte, děti. Moc vám děkuju, ještě jednou.“

Přikývl jsem, že to je v pohodě, dalších slov netřeba, a odpoutal jsem se. Když jsem nastupoval do výtahu, uslyšel jsem zabouchnutí dveří a tlumený křik. Žiju sám, děti ani manželku nevlastním, a čím jsem starší, tím větší zadostiučinění z toho mám.

Zvonek nesměle, kraťoučce cinkl. Málem bych ho přeslechl, kdyby se neozval stejně opatrně ještě jednou.

Bylo sobotní dopoledne a rozhodoval jsem se, jestli si k obědu usmažím poslední dvě vajíčka, nebo si je schovám k zítřejší snídani a dám si jenom chleba s máslem. Anebo jestli překonám lenost a zajdu si někam do hospody na čtyři dny starý guláš páchnoucí připálenou cibulí a budu pak do večera čekat, až mi přestane být špatně. Tohle je jedna z mála nevýhod staromládeneckého života. Výhod je tolik, že převažují.

Podíval jsem se kukátkem na chodbu, protože jsem člověk opatrný a některé návštěvy rád oželím.

„Dobrý den, paní Bubeníková,“ řekl jsem potom. „Račte dál. Sice ještě nemám uklizeno, ale snad to vydejcháte.“ Neviděl jsem ji od onoho večera, kdy ji přepadli, a to už jsou dobré tři týdny.

„Čemu vděčím za milou návštěvu,“ zeptal jsem se žoviálně. Vizoura i víno odmítla. Kávu jsem neměl, spokojila se s minerálkou a s cigaretou. Sice kouřím jen zřídka, ale vždycky mám krabičku pro všechny případy po ruce.

„Já… nerada bych vás obtěžovala, pane doktore…“

„Koukněte, paní sousedko, toho doktora tady vynechejte, nejsem lékař, advokacii neprovozuju a na titulování si nepotrpím.“ Jen někdy, dodal jsem v duchu. Jsou situace, kdy na panu doktorovi trvám, aby ten druhý nemyslel, že jsem nějaký hej počkej.

„Miluška…,“ zamumlala mechanicky. Asi si má slova vyložila jako výzvu k tykání. Honem jsem ji z toho vyvedl.

„Tak fajn. O co jde, paní Miluško?“ Jestli přišla požádat o nenávratnou půjčku, budu ji muset vypoklonkovat.

„Už dva týdny se neobjevila.“ Bubeníková najednou složila hlavu do dlaní a rozbrečela se. Poněkud mě tím zaskočila. Jednak jsem nevěděl, koho anebo co má na mysli — třeba se jí zatoulala kočka nebo jezevčice — jednak mě ženský pláč vždycky zaskočí a znervózní. Obyčejně bývá předehrou k hysterickým výstupům a já hysterické výstupy nesnáším. Ve vlastním bytě v sobotu dopoledne už vůbec ne!

„Klid, paní Miluško,“ řekl jsem, jak se obvykle v podobných situacích říká. „Určitě se to vysvětlí.“

„Jenže takhle dlouho to ještě nikdy nebylo,“ zakvílela a zvedla hlavu. Oční stíny měla lehce rozmazané. Budu ji na to muset upozornit, protože bych nerad, aby někdo v baráku viděl, jak ode mne takhle odchází, a pustil pak domovním telegrafem zvěsti, že jsem mravní zpustlík, fantom dívčích postýlek a že mým největším potěšením je šlapat po opuštěných ženských srdcích.

„Určitě se to vysvětlí,“ opakoval jsem, abych něco řekl.

„Jak? Dyť ani nezavolala, co s ní je!“

Aha. Začínalo mi svítat. Žádná kočka, žádná jezevčice. Patrně zmizela slečna dcerunka. Narazila si parádního hřebce, ržá někde v posteli a úplně zapomněla, že existuje rodná matka a teplo domova.

Zbystřil jsem a opatrně začal zvedat padací most před hradbami mého soukromí. Je hezké, že mě Bubeníková považuje za místního Supermana, ale nerad bych, aby si ze mne díky jednomu dobrému skutku udělala zpovědníka. Zdá se, že každý dobrý skutek opravdu bývá po zásluze potrestán.

„Určitě se to vysvětlí, paní Miluško,“ řekl jsem potřetí. Začínal jsem si připadat jako zadrhlá deska. „Já bych nepropadal panice. Znáte ty dnešní mladé holky… klidně si odjedou někam na dovolenou a doma neřeknou ani slovo. Jsou jako berunky, zvednou krovky a vyletí si za sluníčkem.“

„Kde by na dovolenou vzala? Jsme rády, že vyjdeme z ruky do huby. A v práci říkali, že si žádnou dovolenou nebrala. Prostě nepřišla na šichtu. Normálně s tím sekla a ani necekla. Dva tejdny už to jsou. Já vím, párkrát odjela s kámošema a neřekla ani slovo, ale na pár dnů. Pan Roubal povídal, že už se nemusí vracet.“

„Jaký pan Roubal?“

„Vedoucí.“ Potáhla nosem. „U Trpaslíka. Znáte to tam?“

Zavrtěl jsem hlavou a dostalo se mi vysvětlení, že Trpaslík je nějaký snack ve Vysočanech, kde její dcera dělala servírku. Už celé dva měsíce. Byli s ní prý moc spokojeni a vypadalo to, že časem půjde za bar. Tam by se tolik nenaběhala. Ale mladá holka má ještě zdravý nohy. Zato Miluška je někdy večer ani necejtí. „My máme přísnýho pana majitele, nesmíme si sednout, ani když v krámě nejsou zákazníci. Jednou načapal Krásovou, jak sedí, a letěla na hodinu. Já bych to neriskovala... sehnat dneska slušnou práci… Mám tam čistou devítku, žádnej zázrak, ale lepší než bejt na podpoře. To bych si rovnou mohla hodit mašli. Ta moje pitomá káča si s tringeltama přišla na to samý. A místo aby si fleku vážila, tak…“ Mávla rukou. „Mohla jsem jí to vykládat horem dolem, ale jako když hrách na stěnu hází.“

Jen jsem seděl a zíral. Chtěl jsem se jí zeptat, v jakém obchodě pracuje a jak se ten vydřiduch majitel jmenuje, že bych to napsal do nějakého listu jako dopis čtenáře a podepsal se Jakub Arbes, ale podíval jsem se na hodiny a řekl si, že je nejvyšší čas tuhle scestnou debatu uříznout.

„Paní Miluško, mně je strašně líto, že se dcera...“

„Darja,“ řekla.

„Že se Darja vykašlala na práci a udělala si bene. Jenže co s tím? Být vámi, tak chvíli počkám, anebo zavolám na policii… Kolik jí je?“

„ Sedmnáct.“

„Hm, mladistvá je, ale pod zákonem už ne.“ Chtěl jsem se zeptat, proč nechá dělat sedmnáctiletou holku ve snack-baru, ale byla by to směšná a tak trochu krutá otázka. Doba je zlá a každá koruna je dobrá. Živit a šatit mladou holku z jednoho průměrného platu není legrace. „Zavolejte policajtům.“

„Ježiši, taková vostuda!“ přitiskla si dlaň k puse a vyvalila na mne oči. „To kdyby se někdo v baráku dozvěděl…“

Začínal jsem mít dojem, že je poněkud hloupá a že si jako většina prostých lidí na dojem potrpí víc než na skutečný stav věcí.

„Z toho bych obavy neměl,“ řekl jsem chlácholivě. „Policajti to nikomu v našem domě nevyžvaní. Dají ji na seznam hledaných osob a není vyloučené, že třeba hned druhý den někde na druhém konci republiky při náhodné kontrole dokladů…“

„Jo, tudle! Strčej ji do televize, do tý pátrací relace. Nebo do novin. A já samou hanbou nebudu moct ani vylízt z kvartýru. Neznáte lidi tady v baráku.“

Povzdechl jsem si. V žaludku mi kručelo, vypadalo to, že až vypadne, dojde opravdu na chleba s máslem, protože doplazit se do restaurace už nebudu mít sílu.

„Tak dobře. Policajti ne. Darja se tři neděle neozvala…“

„Dvě. Dva tejdny o ní nemám zprávu.“

„Volala jste kamarádkám?“

„Jo. Prej povídala…“ Zarazila se. „Já nevím. Mně to je blbý.“

Přivřel jsem oči. Ženská logika a způsob uvažování mě vždycky vyváděly z konceptu. Měl jsem ji vypoklonkovat hned ve dveřích. Vymyslet si důležitou schůzku. Říct, že právě očekávám dámskou návštěvu. Že mi za hodinu letí letadlo do Hongkongu. Tvrdit, že mám neštovice nebo dýmějový mor. Prostě ji nepustit dovnitř a ušetřit si trable. Protože jsem začínal tušit, že nic jiného nežli trable mi nepřinesla.

„Co povídala?“ vyštěkl jsem.

„Že má bejt u Tonýna,“ řekla nešťastně a jakoby provinile.

„Kdo je Tony, Ital?“

„Já nevím. Darja mi toho o svých známých nikdy moc nevykládala. Klára, to je ta její kámoška, mi taky víc moc neřekla… A Tonýno se říká i našim klukům. Se mnou chodil do třídy Tonda Hašek a říkali jsme mu Tonýno.“

„Takže si prostě narazila kluka. Fajn. To se v jejím věku stává. A teď mi řekněte, co já s tím mám dělat.“ Už jsem jí měl dost.

„Já…“ Podívala se na mne, zamrkala, odvrátila pohled a něco zamumlala.

„Cože?“ Myslel jsem, že špatně slyším.

„Říkám, že jestli byste ji mohl najít,“ opakovala už nahlas a zřetelně.

Je stejně s podivem, jak se člověk může vnitřně ubezpečovat, že dobročinnost mu nic neříká, že se už bude starat jen o sebe, že totální egoismus je podmínkou přežití — jakmile na něj ženská rozbalí repertoár slz a proseb, cosi jako mužská ješitnost otevře ventil pýchy a útrpnosti. A už v tom lítá.

Nejdřív jsem se Bubeníkové vysmál a docela na rovinu jsem se jí zeptal, proč bych to měl dělat.

„Protože já… já nikoho nemám. Jenom Darju. A bojím se o ni. Strašně se bojím. Kdyby se jí mělo něco stát, berunce malý, co bych dělala?“

Na to se nedalo nic odpovědět.

„A vy prej jste detektiv. Aspoň po baráku se to říká.“

Nikdy jsem se nikomu ze sousedů v domě se svým povoláním nesvěřoval. Bůhví jak se to dozvěděli — ve Zlatých stránkách mám jenom název firmy a telefon do kanceláře.

„Nejsem detektiv. Mám informační agenturu,“ řekl jsem studeně. „Bývali jsme dva, teď jsem sám. Sám na všechno,“ zdůraznil jsem, aby jí to došlo. Mám sice ještě sekretářku, ale po tom jí nic nebylo, jako jí nebylo nic po tom, že té sekretářce musím vydělat na plat a zdravotní a sociální pojištění.

„Já… já bych to nechtěla zadarmo. To bych si nedovolila,“ zakoktala. Vytáhla pětistovku a podávala mi ji. Tiše jsem na ni zíral. Nevím, jaké má představy o soukromých detektivech a informačních agenturách, ale asi dost naivní. Lidé jsou prostě náchylní vydávat peníze podle vlastních měřítek. Pět stovek pro ni představovalo víc než celodenní příjem. Z jejího hlediska se jednalo o slušné peníze. Z mého pohledu šlo o honorář za půlhodinovou konzultaci. Samotný výkon, tedy pátrání spolu s nutnými výdaji, by se vyšplhal do tisíců. Mohl jsem jí to vysvětlit, mohl jsem jí říct, že by bylo opravdu nejlepší, kdyby dál čekala za bezesných nocí, kdyby se obrátila na policii, kterou platí ze svých daní, protože na soukromou agenturu nemá, jenže… Cosi jako vnitřní etika mého řemesla mi našeptávalo, že klient má platit podle své kapsy. Pro milionáře je padesát tisíc totéž co pro ni pětistovka. Dokonce ještě míň. Moc rozdávačných milionářů si mě nenajímá, ale sem tam se nějaký objeví. Takže mu pár tisíc přirazím a v konečném součtu se všechno srovná. Sice tvrdím, že člověk nemá podléhat měkkosrdcatosti, ale to jsou jen takové řeči.

Povzdechl jsem si a vytáhl z psacího stolku blok stvrzenek. Vyplnil jsem příjem, podepsal se a dal jí originál. „Teď jste moje klientka,“ řekl jsem. „Neříkám, že ji najdu, ale pozeptám se po ní. Upozorňuju vás ale na rovinu, že nějakou náročnou akci vám slíbit nemůžu. Nejsem tak bohatý, abych…“ Mávl jsem rukou. Co jí to vykládám za blbosti? Chci jí snad dát najevo, že za pět stovek žádný pořádný a plnoprávný klient není? Pak jsem to neměl brát.

„Omlouvám se. Samozřejmě že se ji pokusím najít.“

Přikývla, jako kdyby ode mne nic jiného nečekala, a řekla mi, kde ve Vysočanech najdu snack-bar U Trpaslíka, a dala mi telefon na Darjinu věrnou kamarádku Kláru. A taky dceřinu fotografii. Na snímku se smála na svět Darja, jak jsem si ji z několika letmých setkání v domě pamatoval. Holka jako lusk. Holka, která by stála za hřích.

„Vy jste rozvedená?“ optal jsem se, když se konečně zvedala k odchodu. „Napadlo mě, že Darja může být u otce. To se totiž taky dost často stává. Děti bývají pěkní hajzlíci a občas tímhle způsobem rodiče vydírají.“

Maličko zčervenala a pak řekla, že není rozvedená. „Nikdy jsem nebyla vdaná. Jsem… Měla jsem ji za svobodna.“

„Aha.“ Zatvářil jsem se neutrálně, protože nejsem pruderní a domnívám se, že být svobodnou matkou vůbec žádná hanba není. Ženská většinou nemůže za to, že přijde do jiného stavu. „Ale to vůbec neznamená, že nemůže platit varianta, kterou jsem právě zmínil.“

„Darja svého otce nezná,“ řekla Bubeníková.

Slíbil jsem, že hned jak se něco dozvím, dám jí vědět. Na oběd mě nepozvala, takže nakonec na ten chleba s máslem došlo. Ani mi to nevadilo. Beztak jsem měl dojem, že umí jen ohřát nějakou konzervu nebo mražené blafy v mikrovlnce. V nejlepším případě svede pečené kuře a špagety. Svíčkovou určitě dělá z pytlíku, přidá uvařené hovězí z polévky a k tomu podává knedlíky z polotovarů. Jestli mě intuice neklame, tak se ani nedivím, že Darja vzala dráhu.

2.

Bar U Trpaslíka se nalézal v postranní uličce, pár metrů od Sokolovské. Byla to úzká nudle s umakartovými stolečky, ošuntělým pultem a lednicí, která mlela z posledního. Ve vzduchu visel nevyvětratelný studený kouř z předchozích nocí a na zdi poloslepé zrcadlo s reklamou na nějaký drink. Měli prázdno, jen u hracího automatu vedle vchodu popíjel plechovkové pivo romský adolescent v bílých džínách a kožené vestičce. Občas do automatu hodil pětikorunu a napjatě sledoval, jestli chytí jackpot.

Za barem s vázičkou, ve které byly zaprášené umělé květiny, si četl noviny mrňavý chlapík v bílé košili s vyhrnutými rukávy. Měl vysoké čelo s propadlou jizvou jako po ráně sekyrou, předloktí potetované kotvami a mořskými vílami a na nose maličké drátěné brejličky na čtení. Bar asi pojmenovali po něm. Zvedl hlavu, podíval se na mne, odložil noviny a sundal si brýle.

„Zdravíčko, šéfe,“ řekl jsem.

Odpověděl sotva znatelným přikývnutím. „Co to bude?“ zeptal se. Čekal jsem, že bude mít ochraptělý hlas, a nezklamal jsem se.

„Tondu s džinem.“

Posadil jsem se na rozviklanou sesli a počkal, až mi nalije. Pult byl poškrábaný, přímo přede mnou do něj nějaký nadržený host nožem nebo hřebíkem vyryl symbol ženských pohlavních orgánů a oznámení, že Dežo je kokot.

„Nedáte si se mnou?“ zeptal jsem se, když přede mne postavil sklenici. „Nerad piju sám.“

Pokrčil rameny a nalil si panáčka tuzemáku. Hodil ho do sebe a otřásl se.

„Brr!“ udělal. „Mě by zajímalo, z čeho to ty šmejdi vařej.“

„Z brambor, ve fabrice, studenou cestou od židů, jak říkal Švejk. Proč to teda pijete?“

„Celej život chlastám jenom rum. Na starý kolena se přece nepřešaltuju. Dřív to bejvala dobrá kořalka. Dneska by ke každý flašce měli přidávat bílou hůl a vlčáka.“

Bylo mu k padesátce. Jestli nekecal a opravdu celý život pil tuzemský rum, vypadal ještě docela zachovale.

„Jo, pane, už ani ten chlast není, co bejval. Všecko je píčou ke zdi.“ Plácl dlaní do novin. „Když si ten plátek přečtu, je mi na blití a přemejšlím, jestli by nebylo lepší hodit si rovnou mašli.“

Chtěl jsem se ho zeptat, proč teda noviny čte, ale radši jsem mlčel. Nejspíš je čte celý život. Zvyk je železná košile.

„Není tu narváno,“ rozhlídnul jsem se. Na stolku v koutě byla ohmataná cedulka Reservé. Ale mohla to být jen finta. Třeba předstírali, že tam bývá nával.

„Lidi nemaj prachy,“ řekl barman. Lehce si odříhl. „Slyšíte, jak mě to svinstvo štosuje? Dát si eště jeden, nevim nevim, co by to se mnou udělalo.“ Nadějně se na mne podíval.

„Zkuste to. Schválně.“ Nenápadně jsem mrknul na nápojový lístek, kolik tuzemák stojí. Rum tam nevedli. Asi měl svoji soukromou flašku a cenu si počítal podle nálady.

Zkusil to a štosovalo ho stejně. Ale už si panáčka šetřil. Zažíval a kradmo se podíval po novinách. Byl z nich na mašli, ale přesto mu připadaly zábavnější než stále stejný kecy s únavnými hosty.

„Rozměň mi kilčo.“ Cikán se odšoural k pultu a natáhl ruku se stokorunou. Dostal hromádku mincí a šel znovu nakrmit automat.

„Některý lidi prachy maj,“ řekl jsem tiše.

„Tydle dycky,“ zamumlal barman. „Každej na ně nadává, ale kdyby jich nebylo, tak to tu můžem zamáznout. Pokavád se neperou, je mi jedno, jak se kdo jmenuje a jestli je Hotentot nebo Eskymák. I když ty smrděj. Pajcujou se rybím tukem, aby jim nebyla zima. Mně zima taky nepasuje. Mám rači teplo. Nejlíp mi bejvalo na rovníku.“

„Vy jste byl šífák?“ zeptal jsem se zkusmo, protože na pilota ani na misionáře nevypadal.

„Jo. Patnáct let. Čtyrykrát kolem světa, pane. Já viděl věcí… a nakonec uvíznu na mělčině.“ Pokýval nad tou nespravedlností hlavou. „Kdyby na světě nebyly ženský, tak jsem za vodou. Měl bych nohy na stole a byl vysmátej. A netvrdnul bych v tomdle pajzlu.“

„Nejste pan Roubal?“ usmál jsem se na něj.

Zvedl obočí, zamyslel se a pak se podíval ke vchodu. „Jasně. To jste si přečet na dveřích. Vedoucí p. Roubal.“

„Ani ne. Slyšel jsem o vás. Vedoucí může bejt docela klidně někdo jinej.“

„Nenechte se vysmát. Copak by tenhle zapadák uživil víc lidí?“

„A neuživil? Darju jste snad platili, nebo tu posluhovala grátis?“

Najednou měl úzké ostražité oči jako kočka, když zahlédne psa.

„Vo kom mluvíte?“ Nedivil jsem se mu. V těchto končinách nechodí lidé se srdcem na dlani. Tady stejně jako na Žižkově, v Libni, v Košířích a vůbec všude platí zákon mlčenlivosti. Mlčeti zlato — a kdo se moc ptá a moc ví, je podezřelý. Může se z něj vyklubat fízl. Fízly tu nemají v lásce odjakživa.

„O Darje Bubeníkový.“ Zase jsem se zasmál. „Klídek, pane Roubal. Je to moje neteř… teda skoroneteř. Miluška, jako její máma, je moje vlastní sestřenice. Měla v životě trochu pech, víte?“

„Jestli tím chcete říct, že ten pech je její holka, tak bych souhlasil. Já tohle mít doma na krku, hodím si radši mašli.“

„Nesmíte si všecko tak moc brát,“ poradil jsem mu. „To by se potom fakticky nedalo na světě dejchat. Darja je prima žába… o nic horší než všecky ty dnešní mladý holky. Pamatuju ji jako takový stydlivý culíkatý děvčátko…“ Horečně jsem přemýšlel, co by se o tom frockovi dalo říct pozitivního. Roubal na mě koukal zhnuseně. Asi věděl svoje a nedal by se přesvědčit, ani kdybych mu tvrdil, že Darja chodí pravidelně ke zpovědi a svatýmu přijímání.

„Stydlivý děvčátko, jo? Tady se kvůli ní chlapi servali snad třikrát. Nebo i víckrát. Za dva měsíce, co ráčila hákovat,“ řekl suše. „Z každýho voka jí koukaly dva…“ Zarazil se, asi si uvědomil, že jsem její strejda. „Nic, pane. Je pryč, nebudu ji pomlouvat. Asi ji znáte líp. Z tý lepší stránky. Kdybyste nezačal, neřek bych o ní ani slovo.“

„Ona o vás mluvila moc hezky,“ povídám opatrně. „Tady v práci se jí hrozně líbilo.“

„Tak proč vzala roha? Mohla říct slovo — my nikoho nedržíme na voprati. Dneska je jiná doba. Nechceš makat, nemakej. Ale slušnost je říct: Pane vedoucí, zejtra končím. Já to povím majiteli a zkusíme sehnat náhradu. A ne mě nechat běhat jak blbce po place s tou mou hnátou.“ Udělal za barem pár kroků, aby předvedl, jak kulhá. Vypadalo to, jako kdyby měl o deset centimetrů kratší protézu. „Přerazil sem si ji v Singapuru. Vod tý doby sem na souši. Takže jí, váženej pane, račte vyřídit, že je u mě normální hajzlík. Jasný?“

„Milý pane Roubale,“ povzdechl jsem si a přisunul jsem k němu sklenici, aby mi nalil ještě jednou. „Milý pane Roubale, potíž je v tom, že Darja od tý doby, co to tady zasekla, nebyla doma. Miluška, jako její máma, nemá ponětí, kde je. Proto jsem se stavil, jestli vy náhodou nevíte, kam se poděla.“

Ploužil jsem se ospalou prázdnou ulicí rozpálenou letním sluncem. Za tramvají se zvedl oblak prachu a snášel se na dlažbu jako našedlý radioaktivní spad po atomovém výbuchu.

Roubal mi toho mnoho neprozradil. Buď nechtěl, anebo nevěděl. Darja přišla na inzerát. Prý už předtím v jedné hospodě dělala, ale nosit piva a nechat se ohmatávat a oplácávat od břichatých opilců se jí zajídalo. Ve snacku s pěti stolečky přece jenom taková honička není. Pan majitel, jmenuje se Kotas nebo tak nějak, je mu sedmadvacet a podobných podniků má po Praze pět, navíc mercedesa a vilu ve Španělsku, ji vzal hlavně kvůli tomu, jak vypadala.

„Nejdřív ji na zkoušku přefiknul. To dělá se všema,“ povídal Roubal. Nijak mě to neudivilo ani nepohoršilo.“ Talentová zkouška se nepraktikuje jenom u filmu. A většina adeptek s tím je srozuměna a nic nenamítá.

„Nevíte, kde bych pana Kotase sehnal?“ optal jsem se.

„Někdy se tu staví touhle dobou. Ale vod něj se moc nedovíte. Vopíchal ji na začátku a pak šmytec. Nerad si pouští personál moc k tělu. A koček má fůry. Furt ňákou jinou. Ženský se na něj lepěj. Vypadá jako ze Sicílie. Jenže je vocaď, fotra měl morgoše…,“ ztlumil hlas a podíval se na cikána u hracího automatu. „Ale vod těchhle pravejch cikorek si dává dištanc. Von je něco lepšího.“

Darja měla nízký plat a provizi z tržby. A tringelty — o ty se s Roubalem šábovala půl na půl.

„Jo, chlapi se sem za ní táhli. Uměla je vyprovokovat, aby chlastali a mysleli, že ji sbalej. Ale pokud vím, tak tady k ničemu nedošlo. Byla mazaná a chtěla něco víc než ty zdejší přiblblíky.“

„Nejmenuje se některý z nich Tonýno?“

Roubal pokrčil rameny. „Ty máča si říkaj všelijak. Džony, Pitý… to je takovej vometák, kterej prodává a hlídá krám u rákosníků. Každej dělá vau! A říká oukej… ale kdyby zapomněli česky, tak budou muset štěkat.“

O žádném Tonýnovi nevěděl. Darjiny kámošky neznal. Chodily sem za ní dvě tři holky v jejím věku, ale jak se jmenovaly, to neví. Jemu se nepředstavily. Pokaždé s sebou přivlekly smečku uřvanejch frajírků, tvářících se, že jim patří hotel Ritz.

„Normální šmejdi, podle mýho šmelej s marjánkou nebo čórujou na Václaváku,“ otipoval je Roubal. „Byl sem rači, když jsem jim viděl záda. I když nějakou korunu pustili, to zase jo,“ dodal s nádechem uznání. „Ale mně stačí ty ptakopyskové, co tu vysedávaj denně.“

Stálo mě to i s tuzérem sto padesát korun českých. Co to dneska je…, říká každý. Já vím, jenom sto padesát kaček. Jeden slušnější oběd. Košile nebo digitálky u Číňanů. Pět litrů benzínu nebo deset piv v normální hospodě. Troje čtvery cigarety. Kilo hovězího. Prostě nic moc.

Jako cena za informaci, že Darja Bubeníkové odešla ze zaměstnání, aniž by se o tom předem slůvkem zmínila, a že to byla holka poněkud do světa, mi to přesto připadlo drahé.

Znovu jsem zkusil zavolat na číslo, které mi Miluška dala a které patřilo Darjině kamarádce Kláře. Telefon dlouho a marně vyzváněl. Už jsem chtěl spojení přerušit, když se ozvalo cvaknutí a udýchaný dívčí hlas.

„Haló. Co je? Hoří?“

„To je Klára?“ zeptal jsem se.

„Jo. Hoří?“ opakovala. Asi jí to připadalo vtipné. Nebo to bylo smluvené heslo.

„Ještě ne, ale může každou chvíli.“

„He,“ udělala a vypadalo to, jako kdyby se pokoušela zasmát. „Ste ňákej vtipnej. Kdo volá?“

„Jmenuju se Honza. Nemáte chuť zajít si na zmrzku?“

„Ne,“ odsekla, ale nezavěsila.

„A co takhle do zoologický zahrady? Mají tam mladýho hrocha. Už jste někdy viděla hroší mládě? Kámoš se tam byl minulej tejden kouknout a byl z něj úplně počuranej.“

„Jo?“ řekla lhostejně. „Máte smůlu, já na hrochy nejsem, pane. Tak se mějte, někdy příště.“

„Moment,“ zarazil jsem ji na poslední chvíli. „Teď už vážně, Kláro. Potřebuju se s vámi skutečně sejít. Jde o Darju Bubeníkovou.“

Chvíli bylo ticho a pak se opatrně zeptala: „Darju? To myslíte...“

„Prosím vás, dívko, rozumíte mi dobře. Darja. Bubeníkové. Její máma mi dala váš telefon.“

„Ale já paní Bubeníkový říkala, že nic nevím. Darja se prostě vypařila. Asi někam jela… A proč vás to vůbec zajímá? Vy s ní něco máte?“ Trvalo jí dost dlouho, nežli položila otázku, která měla padnout okamžitě. Jenže co můžete chtít po mladé holce!

„Jsem režisér Jareš z filmové produkce Promotion pictures,“ řekl jsem důležitě. „Darja u nás před časem dělala konkurz. A úspěšně!“

„Cože?!“ Skoro jsem slyšel, jak zalapala po dechu.

„Podívejte se, slečno, tady jde o velký prachy. A taky o publicitu, rozumíte? To není na telefon. Čekám na vás v šest v Rosky.“ Popsal jsem jí, jak vypadám, a ještě jednou jsem zdůraznil, že to je důležité. „Možná i ve vašem zájmu,“ dodal jsem slibně.

Chvíli mlčela a pak lítostivě zakňourala: „Dnes to nejde. Fakt ne. V pondělí, ale až po šestý, jo?“

Ať mi nikdo nepovídá, že pro toho, kdo je svým pánem, jsou pondělní rána méně hrůzná než pro námezdně pracujícího. Vědomí povinnosti a perspektiva celého týdne, kdy je nutné vydělávat si na chléb svůj vezdejší a na finanční úřad, netěší prostě nikoho.

Moji sekretářku ještě míň než mne. Je jí pětačtyřicet, má dvě děti, manžela řidiče tramvaje, miluje sladkosti, protože nad svou nadváhou už mávla rukou a protože se jmenuje Sládková a nenávidí počítače. Teď zrovna nad ním seděla a nadávala mu snad ještě hůř než manželovi, když se zapomene v hospodě. „Nevíte, kterej blbec si tuhle debilitu vymyslel, šéfe?“ zeptala se, když jsem jí pomohl vymotat se z microsoftové džungle.

„Jmenuje se Gates a pochybuju, že to je blbec. On je to spíš génius.“

„To někdy přijde nastejno,“ odsekla. Nehádal jsem se s ní. Probíral jsem se úkoly na dnešek a zjistil jsem, že všechny můžou počkat. Většina se dala vyřídit po telefonu.

Jsou ale záležitosti, které se telefonicky vyřešit nedají. Ach jo, vzdychl jsem si, proč se na mne obracejí rodiče zaběhnutých feťaček, kurviček a vůbec naivních, hloupoučkých a nešťastných husiček v tomhle tragickým světě? A proč já blázen pokaždé kývnu a...

Mávl jsem nad marnými úvahami rukou a zvedl se.

„Vrátím se k polednímu, paní Sládková.“ Kdybych byl šéf jaksepatří, neprozradil bych jí, v kolik přijdu. Když kocour není doma, mají myši pré. Jen zvednu paty, zvedne Sládková svůj rozkynutý zadek, sebere tašky a jde obrazit obchody. Kdybych náhodou volal, vymluví se, že byla na záchodě. A kdyby náhodou někdo sháněl mě, máme zapnutý záznamník. Takže se vlastně nic moc neděje.

Major Velek z oddělení pohřešovaných osob měl kancelář zařízenou jednotným stylem policejních úřadoven. Čistou, studenou, bez čehokoliv osobního. Od mnoha ostatních se lišila jen tím, že měl na stole tabulku s nápisem Kouření povoleno a dvě dřevěné krabice. V jedné byly cigarety, v druhé doutníky pocházející z darů. Sám kouřil dýmku.

„Co mi neseš, mladej,“ zeptal se, když jsem se posadil. Fajfka mu mezitím vyhasla, tak ji prošťoural a znovu zapálil.

V popelníku před ním se vršila hromada zápalek. Mám dojem, že si dýmku většinou zapaloval a že v tom obřadu byl ukryt pravý smysl a požitek, který z kouření měl. Od doby, co se známe, mu k Vánocům a k svátku dávám veliký balík zápalek, které zlikviduje za měsíc.

Bylo mu přes padesát, měl pupek jako horu Říp, zježený divoký knír a pravou tvář věčně ukoptěnou od popela. Celkově připomínal pelichajícího, ale dobře vykrmeného starého kocoura.

„Mám problém,“ řekl jsem.

„Proto tu seš,“ souhlasil. Znali jsme se od té doby, co jsem si před lety otevřel — tehdy ještě se společníkem, kterého jsem před rokem poslal k čertu — agenturu Rébus. Ať si Bubeníková myslí a říká, co chce, ať se policajtů bojí a nevěří jim nastokrát, hledat jehlu v kupce sena bez policejní spolupráce a hlavně jejich databáze je vyloučeno. A lidí, kteří se ztratili — často o své vůli — je čím dál tím víc. Když dostanu takovou zakázku, neztrácím čas a jedu rovnou za Velkem.

„Hledám jednu holku.“

„Ach bože, už zase?“

Pokrčil jsem rameny. „Holky jsou od toho, aby se ztrácely. Mají to nejspíš v povaze,“ řekl jsem filozoficky. „Kdyby se neztrácely, přijdeš o chleba.“

„Já těžko. Policajtů je pořád nedostatek. Holka, říkáš…“ Sáhl pro šanon a hodil ho přede mne. Taky nedůvěřoval počítačům a dával přednost tomu, mít své případy na papíru, na kartičkách — prostě fyzicky dostupné a existující. Říkal, že kdyby přestal jít proud nebo se zhroutily počítače, může to policie zabalit — až na takové drobné výjimky, jako je on.

„Tohle všechno jsou ztracené osoby, chceš-li tomu tak říkat. Kromě zadlužených podnikatelů většinou holky. Ztracený existence ještě předtím, než se ztratily doopravdy.“

Ani jsem šanon neotvíral, protože v něm byly jen osoby, po kterých někdo pátral a obrátil se v té záležitosti na policii. Rodiče, manželka, soud, berňák. Darju oficiálně zatím nikdo nehledal, takže v tomhle svazku nemohla být.

Vytáhl jsem z kapsy fotografii a podal ji Velkovi. „Jmenuje se Darja Bubeníková,“ řekl jsem.

Díval se na fotku a špulil rty. „Hezká. Zajímavý je, že se většinou ztrácej hezký holky. Šeredky nemaj důvod. Nikdo o ně nestojí.“

„Nemáš ji náhodou na druhým seznamu?“ Druhý seznam byl beze jmen. Skládal se z fotografií lidí, kteří byli nalezeni mrtví, bez dokladů. Darja mohla být mezi nimi. Sice jsem nemyslel, že se pohybovala po světě bez jakéhokoliv papíru, třebas jen tramvajenky, ale vrazi někdy nestojí o to, aby se rychle zjistilo, kdo byl jejich obětí.

„Ne,“ řekl Velek s jistotou. „Tenhle obličej bych si sakra pamatoval.“ Oddechl jsem si. I když by zprávu o Darjině smrti Milušce Bubeníkové oznámila policie, setkání s ní bych se věčně vyhýbat nemohl a nebylo by mi při tom lehce na duši.

„Kdes k tomu kšeftu přišel?“

Řekl jsem Velkovi, jak se to zběhlo, a taky jsem mu řekl, že její matka má hrůzu z nežádoucí popularity.

„Když nechce, tak ji do pátrací relace nedáme,“ řekl. „Takovejch případů je dneska spousta, kamaráde. Lidi maj strach z ostudy. Někdy nevím, jestli nejednám se spolkem bláznů. Nic, nech mi tady tu fotku a nacionále.“

Nechal jsem mu ji. Cestou jsem si dal vyrobit deset barevných kopií o nic horších nežli originál. Na rozdíl od své sekretářky mám k moderní technice kladný vztah.

„Myslíš, že je šance, že na ni narazíte?“ zeptal jsem se. Tiše zaúpěl a útrpně se na mne podíval.

„Kdyby se mě na takovouhle blbost zeptal nějakej pisálek od novin, budiž. Jsou to mamlasové. Ale ty! Takovej zkušenej borec! Jasně že je šance, že na ni narazíme. Asi tak jedna ku stu. Jestli odešla od matky sama, jestli nebude vyvádět nějaký kraviny a naši lidi ji neseberou na Wilsoňáku, tak…“ Rozhodil bezmocně ruce. „Může bejt kdekoliv. Mohla jet s frajerem do Karlových Varů lemtat minerálku, mohla vypadnout s partou někam k moři, mohla si vyrazit do Hollywoodu zkusit štěstí…         I když to spíš ne. To bysme ji vyhmátli rychle. Na letištích se ještě kontroly a záznamy o cestujících dělají. Tam není takovej bordel jako na normálních hraničních přechodech.“

„Mohla taky někomu nalítnout,“ řekl jsem.

„Jo, to mohla. Noviny jsou plný inzerátů na hostesky, společnice, číšnice, modelky a já nevím co ještě. Všecko v cizině, všechno podmínky jako v ráji. Všechno je přitom podvod, organizovanej zločin. Bordely a tak. Tahle země jednou na tu zkurvenou demokracii zhyne. Když po takovým inzerátu jdeš, tak ti v novinách řeknou, že oni za obsah inzerce neručej. Kdyby ze zákona ručili, tak by si rychle rozmysleli podobný svinstva tisknout. A kdyby se netiskly, máme o devadesát procent průšvihů míň.“

Vstal jsem. „Tak já tě nebudu zdržovat. Kdyby něco, dej mi vědět.“ Ne že bych s ním nesouhlasil, ale připadá mi jako ztráta času vzájemně se utvrzovat ve víře během pracovní doby. Od toho jsou hospody.

Pizzerie Rosky patřila k módním lokálům v centru Prahy, kousek od Václaváku a pěší zóny, v uličkách Starého Města, kde dav turistů i prachatých flinků zaručoval, že podnik neklekne na nedostatek klientely, třebaže jeho ceny nepatřily k lidovým. Na druhé straně nešplhaly až do nebe a za pár stovek se tam dal strávit příjemný večer.

Pizzerie se skládala ze dvou místností, mezi kterými byl průchod do dvora s letní restaurací. Z průchodu udělali příjemné posezení, kde profukoval lehký větřík, a hosté měli výhled na ulici. Průchod měl ještě jednu přednost: stolečky podél zdi byly jen pro dva.

Sedl jsem si čelem k ulici a zkoušel odhadnout, která z dívek, jež se sem trousily nahlédnout anebo na rande, může být Darjina kamarádka. Popíjel jsem campari s pomerančovým džusem, zdejší specialitu, a tvářil se, že studuju jídelní lístek. Ne, pizza opravdu zvlášť drahá nebyla: od devadesáti korun za nejjednodušší margaritu po sto třicet za quattro stagione, čili čtyři roční doby. V Itálii přijde na deset až dvanáct tisíc lir, takže v Rosky byli hluboko pod kurzovním lístkem. Přesto jsem si ji nedal. Nemusím mít všechno. Cestou do Rosky jsem si na Václaváku dopřál opékanou klobásu za pětadvacet, a kdybych chtěl, mohl jsem se při tom ještě pocvičit v ruštině s prodavačkami. Někdy jsem vděčen komunistickému školnímu systému, že s ruštinou začínal už v čtvrté třídě. Oni věděli už tenkrát, že opovrhovaná ruština bude jazykem z nejdůležitějších… už teď jsou v naší drahé vlasti místa, kde se člověk jinak nedomluví.

Celý den jsem strávil více či méně poflakováním, vyřizováním běžných požadavků klientů, jako je ověřování různých firem v obchodním rejstříku a podobně. Velké peníze z takových zakázek netečou, ale i veletok začíná praménkem a bez stovek a tisíců potůčků by byl jen hubenou říčkou. Odpoledne jsem se zastavil v kanceláři. Sládková mi oznámila, že mě volal nějaký člověk, jehož jméno zapomněla. Číslo si naštěstí zapsala. Mám se mu ozvat, ale až večer. Je prý to důležité. Uvidíme. Většina lidí mi tvrdí, že jejich záležitost je hrozně důležitá, a pak se z toho vyklube bezvýznamná prkotina. I když… všechno je relativní. Pro někoho je důležitou záležitostí krach banky, ve které měl pár milionů, pro jiného ztracený pejsek.

I když v průjezdu byl stín, měl jsem černé brýle, protože v obecném povědomí se lidé od filmu bez černých brýlí neobejdou. Musíte je ale nosit zvednuté na čelo, jinak by si vás mohli plést s mafiánem. A těch v tomhle podniku jistě bylo požehnaně; i když většinou bez černých brýlí. Například dva mládenci s figurami bojovníků kung-fu, sedící dva stolky ode mne. Uždibovali zmrzlinový pohár a zapíjeli to minerálkou. Nejsem ani alkoholik, ani hostinský, ale tahle móda ostentativního pití vody mi leze krkem. Asi už jsem starý a mladé generaci nerozumím. Utěšuji se tím, že jí ani rozumět nechci.

Deset minut po šesté se v průjezdu objevilo dlouhovlasé děvčátko, jakému se říká puček. Maličká, boubelatá, kulatý zadeček a ňadra, pusinka jak jahoda v obličejíčku se dvěma vdolečky tváří. Měla ode všeho požehnaně, ale přitom akorát. Džíny na ní nepraskaly a pod tričkem končícím nad pupíkem se nepřevalovaly faldy tuku. To až za deset let bude nejspíš poněkud rozkynutá, ale co s námi všemi bude za deset let?

Zastavila se metr ode mne a rozhlížela se.

Nakonec se na mne nerozhodně podívala a o krok popošla. Zdvořile jsem vstal a usmál se na ni.

„Slečna Klára, jestli se nemýlím.“

„Jo, jasně, to jste vy?“ řekla. „Já vás nemohla poznat.“ Na to, že jsme se viděli prvně v životě, to byl pozoruhodný výrok.

„Co vám můžu nabídnout?“

„Co pijete? Campari oranž? Dám si taky.“

Upila a zapálila si cigaretu. Kouřila pochopitelně marlborky, hajzlík jeden! V duchu jsem se sám sobě vysmál. Co mě popuzuje? To, že za ni budu muset zaplatit? Neměl jsem ji sem zvát. Mohl jsem si s ní dát schůzku v kanceláři nebo v lampárně na hlavním nádraží. A že pije a kouří… před chviličkou mě dráždili ti dva frajírci s minerálkou. A v jejich letech jsem taky chodil s partou do hospody, na diskotékách jsme nenasávali jen kolu, a i když dnes téměř nekouřím, tenkrát jsem si z frajeřiny zapálil, kdykoliv mě nikdo z rodičů nebo známých neviděl. Jsem prostě starý, protivný, podrážděný a naštvaný na celý svět. Měl bych si trochu orazit, vzít si dovolenou. Vezmu si dovolenou — jakmile si na ni vydělám.

„No, slečno, abych vás zbytečně nezdržoval. Jde o Darju Bu…“

„Už jste říkal. Nemám sklerózu. Co je s tím konkurzem? Nekecáte náhodou? Že Darja nic nepovídala.“

„Konkurz na role v reklamních spotech jsme dělali před čtvrt rokem. Uchazeče jsme požádali, aby se o tom příliš… tedy pokud možno vůbec nerozšiřovali. Víte, v téhle branži je velká konkurence a z určitých náznaků by lidé z jiné agentury mohli vydedukovat, o jaké zakázky jde a jakou máme strategii.“ Kecal jsem blbosti, které denně můžeme slyšet v rádoby chytrých televizních seriálech.

„Fakt? A vy jste Darju vybrali?“

„Byla jedna z nejlepších,“ řekl jsem stručně. „Skutečně vynikající. Mediálně přitažlivý talent.“

Dívala se na mne nevěřícně vykulenýma očima. Četl jsem v nich závist a touhu, aby stejné štěstí potkalo i ji. Aby se z šedivého a nezáživného obyčejného života bez námahy vyhoupla do světa reflektorů a filmových a televizních kamer, fleší fotografů a pózování na molu. Do světa, kde vládne zlatá kreditní karta, jezdí nablýskané mercedesy na party v luxusních hotelech, a kde na každé takovéhle děvčátko čeká na své jachtě nebo na palubě soukromého tryskáče krásný playboy.

Pak ta zář v očích pohasla a Klára se vrátila do reality.

„Když já jsem mrňavá,“ řekla trpce. „Darja má kliku. Má ty správný centimetry.“

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl jsem povzbudivě. „Nikdy se nevzdávejte. My neděláme modeling. V reklamě jsou zapotřebí lidé, kteří odpovídají cílové skupině. Rozumíte? Jde spíš o průměr, se kterým se může potenciální zákazník identifikovat.“

„To jako s těma krávama, co dělaj reklamu na prášky nebo tak?“

Nevěděl jsem sice, koho má na mysli, ale souhlasil jsem, protože můj názor na reklamu vůbec byl s tímhle hodnocením v naprosté shodě.

„Nedefinoval bych to tak přímočaře a utilitárně,“ řekl jsem přesto opatrně, jak by se dalo od reklamního manažera očekávat, „ale v principu máte pravdu. Za měsíc děláme další konkurz a...“ Slibně jsem se na ni usmál. Zatetelila se blahem. Do očí se jí opět vrátil krásný sen. Rychle jsem ji zahnal do přítomnosti.

„Jenže v týhle chvíli potřebuju Darju. Rozumíte, Klárko?“

„Já ale fakt netuším, kde je!“

„Podívejte, děvče, vím, jak to mezi holkama chodí. Řeknete si i největší důvěrnosti. Vy dvě jste kamarádky. Nechtějte mi namluvit, že Darja sbalila kufry a vypařila se s nějakým fešákem bez toho, že by se vám nepochlubila.“

„Ani slovo. Najednou nebyla. Volala jsem jí domů, nikdo to nebral. Pak jsem jí cinkla do háku, tam na mě byl ten kulhávej dědek ještě sprostej, že Darja zahnula kramle a neřekla ani slovo. Pak mi volala její máma. Pro mě to je taky záhada.“

„Dobrá. Věřím vám. Ale nevěřím, že byste neměla ponětí, s kým si vyrazila na freje.“

„Na co?“

„Na… no, to je jedno. Prostě s kým jela.“

„Kam?“

Chvíli jsem mlčel a v duchu počítal do deseti, jak mě už v dětství učili, abych se udržel v klidu a nezačal hystericky ječet.

„S kým v poslední době chodila? Její máma zmiňovala nějakého Tonýna. Prý jste jí řekla, že právě s tímhle mládencem Darja je.“

Zamrkala a zatvářila se trochu nejistě. Nejspíš měla sto chutí Tonýna popřít, ale zřejmě to dost dobře nešlo. „Já? Že je Darja s Tonym? To sou kecy! Já nic takovýho neříkala. Já jenom povídala, že ho znala. Kdyby s ním byla, tak bych to musela vědět. Tony je normálně v Praze.“

„Vy ho taky znáte?“

„Tak… když jsme chodily s Darjou, tak jsem ho snad taky znala, ne?“

„On je Ital?“

„Ne. Jogurt.“

„Kdo?“

„Jako Jugoš. Ale jenom napůl. Prej se tu narodil.“

„Takže v Praze i žije.“

„Nejspíš jo,“ utrousila.

„Jak se jmenuje příjmením?“

„Jak to mám vědět?! Já se ho na to neptala. Prostě Tony… já po klukách nechci, aby mi ukazovali občanku.“ Zasmála se vlastnímu vtipu. Já se nesmál, protože kdyby dívenky opravdu chtěly, aby jim mužský před pohlavním stykem ukázal občanku, ušetřily by si mnohá nepříjemná překvapení.

„Nevíte, kde Tony bydlí?“

„Nelezla jsem k němu…“

„Kláro, já potřebuju najít Darju. Vy o ní nevíte. Zkusím se zeptat toho Tonýna, třeba mi řekne víc. Mně je jedno, jestli jste vy dvě byly sokyně nebo…“

Došlo mi, že žvaním blbosti jak starý kořen, že mluvím jazykem, kterému ani trošku nerozuměla. Sokyně… Co to je proboha za výraz? Možná s ním skotačily obě naráz, možná si ho půjčovaly, možná někde u něj nebo u ní nebo u Darji, když máma nebyla doma, pořádali mejdany, proti kterým je černá mše zábava pro děti z mateřské školky. Klára si nejspíš právě začala říkat s Johnem Lennonem: Nevěř nikomu nad třicet.

„Tak co? Kde ho najdu?“ naléhal jsem. Ucucávala koktejl brčkem a vzpurné se dívala před sebe. Byla to vlastně ještě holčička, i když biologicky už dospělá. Tvářila se oprskle jako světa znalý frocek, ale když jí něco přelítlo přes nos anebo se dostala maličko do úzkých, trucovala, jako kdyby jí bylo deset. Taky taková berunka. „No, když myslíte…“ Pokrčil jsem rameny a zatvářil se, že chci odejít.

„Tony taky neví, kde Darja je.“

Zvedl jsem obočí. „Vy jste se ho ptala?“

„Jo. Ptala. Prej ji viděl naposled tejden předtím, než se vypařila.“

„Vypařila, vypařila…,“ zabručel jsem. „Co to je — vypařila? To by znamenalo, že někam odjela. Ale co když je fakt pořád v Praze? Co když se zamilo… teda sbalila nějakýho chlapa, nebo pěknej chlap sbalil ji a teď si užívá třeba v Dejvicích. Nebo někde na chatě.“

„Cinkla by mi.“ To znělo rozumně. Zavolala by a dala si s Klárou rande už jen proto, aby se pochlubila.

„Zavolala by vám, i kdyby někam odjela?“

„Nevím. Snad.“ Mlčela, pak se mi podívala do očí. „Vy jste fakt režisér?“

„Jistě,“ prohlásil jsem sebevědomě.

„Kecáte,“ řekla najednou s jistotou. „Já myslím, že jste od policajtů. Vypadáte tak. A... a vůbec. Takhle vopruzujou jen policajti!“

„Nejsem od policie,“ řekl jsem. „Můžu vám na to dát čestný slovo, milá Kláro…“

„Neříkejte mi milá Kláro! Já pro vás žádná milá Klára nejsem. Nic nevím, nic vám nepovím. Jestli jste policajt, tak jste pěkně blbej policajt, protože byste měl vědět, že Darja fakticky jela někam pryč. Sbalila si nejlepší hadry a vzala si pas.“

„Cože?!“ Najednou mi došlo, na co jsem se Bubeníkové zapomněl zeptat a co mi ona, snad ve zmatku, neřekla. „Vzala si pas?“

„Jasně. Její máma vám to neřekla?“ Zkusila se na mne výsměšně podívat, ale oči jí nervózně zarejdily a hned pohledem uhnula někam přes mé rameno. „Já nevím, proč každej hnedka tak šílí. Může si dělat, co chce.“

Nechtěl jsem jí vysvětlovat, že to v jejím věku není tak zcela pravda, ale v jistém smyslu kus pravdy měla. A já byl v roli člověka, který nemůže tlačit na pilu — pokud jsem nechtěl s pravdou ven. A to jsem moc nechtěl, protože když už jsem jednou začal lhát, musím hru dohrát podle karet, které jsem namíchal.

„Stejně se divím,“ zabručel jsem tedy. „Taková šance… na tu dívky jako ona čekají léta a dvakrát se neopakuje.“

„Možná má něco lepšího,“ olízla si rty. „Její fotr jí prej slíbil, že se o ni postará.“

Vytřeštil jsem oči. „Ale paní Bubeníková mi říkala, že Darja svého otce…,“ zarazil jsem se, protože jsem ucítil, jak padám do vlastní pasti. Klára na mě výsměšně koukala.

„Vy toho víte nějak moc, pane režisér. Když už jste tak chytrej, tak vám něco povím. Darja fakticky fotra neznala, ale on jí před měsícem sám volal, pak se sešli a on se jí omluvil a slíbil jí, že se o ni postará. Je to prej děsně důležitej a prachatej chlap. Takže spolu můžou bejt docela klidně na Bahamách nebo na Havaji. Já bych se na jejím místě taky z fleku na nějakou pitomou putyku plnou cigošů vykašlala.“

Najednou jí v kabelce začal pípat mobil. Rychle ho vytáhla a přiložila k uchu. „Klára,“ ohlásila se. Byla omobilovaná jako každý druhý člověk v téhle zemi. Mobily nosí i kluci ze základní školy — a pak že je v Čechách bída.

„Ježišmarjá, to jsi ty, Darjo?“

Vytřeštil jsem oči. „To je Darja?!“

Klára jen přikývla a poslouchala. Sem tam pronesla slůvko, samé „jo“, „ježiši“, „to snad není pravda“ a podobně. Pak řekla: „Hele, shání tě nějakej Jareš, z ňáký filmový produkce nebo co. Žes tam udělala konkurz. Chceš s ním mluvit? Co? Jo, jasný. Takže zase cinkneš, jo? Bezva. Seš mrcha, mělas zavolat dřív. Jo, chápu. Tak ti držím palce. Čau.“

Položila telefon a vítězoslavně se na mne podívala.

„Už nemá zájem, vám vzkazuje. Bude se vdávat. Ulovila jednoho Švýcara, zasnoubili se, jsou teď někde ve Španělsku.“

„To je pech,“ řekl jsem. „Že neřekla nic matce.“

„Prej se spolu děsně pohádaly a máma ji prakticky vyhodila. Teď dělá, jako že Darja utekla. Já teda její mámu nechci pomlouvat, ale je to pěkná mrcha.“

Dopila campari. „Tak já nevím… chcete ještě něco?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mám váš telefon. Kdyby něco, ještě se ozvu.“

„To je zbytečný,“ utrousila. „Já taky odjíždím.“

„S Tonym?“

Přezíravě si mě prohlédla a chtěla vstát. Chytil jsem ji za ruku a strhnul zpátky. „Koukněte, vážená slečno, mám dojem, že mě máte za pitomečka…“

„Pusťte mě,“ zasyčela. „Co si to dovolujete?“

Někdo mi položil ruku na rameno. Ohlédl jsem se. Nade mnou stáli ti dva mlsouni zmrzliny.

„Nějaký problémy, strejdo?“ zeptal se vyšší z nich. V uchu měl náušničku a vlasy kraťoučké jako srst jezevčíka.

Zavrtěl jsem hlavou a pustil Kláře ruku. Otočila se a upalovala ven. Ti dva mi dál dejchali za krk, dokud jsem na stůl nepoložil dvě stovky. Počkal jsem, až mi číšník vrátil čtyři pětky, a taky jsem se zvedl. Uvažoval jsem, jestli má cenu Kláru sledovat a pod nátlakem ji donutit, aby kápla božskou. Komedie, kterou se mnou hrála, se mi vůbec nelíbila. Tak vida, Darja se ozvala! A zrovna v tu nejpříhodnější chvíli. Jako na zavolanou... A vůbec se nedivila, že udělala konkurz, který existoval jen v mé fantazii. Když ze mne někdo dělá vola, dokáže mě to namíchnout ještě víc nežli nepokrytá drzost. Zvlášť když ze mne někdo dělá vola takhle naivně, dětinsky a primitivně!

Můj citlivý nos ve vzduchu cítil něco nepěkného. Klára znejistěla, když jsem se zeptal na Tonýna. Ale uhrála to, nedozvěděl jsem se víc, než že je poloviční Jugoslávec. Zvonění mobilu přišlo Kláře vhod. Bylo jako načasované. Jako kdyby nás někdo pozoroval a poslouchal. Třeba ti dva řízkové za námi.

Na ulici jsem zahlédl Klárku. Vybavovala se s nějakým mladíkem. Držel ji kolem pasu a měl na sobě koženou vestičku a bílé pláťáky, byl černovlasý a docela drobný. Všichni kluci nejsou Rambové. Jižani například bývají subtilnější.

3.

V kanceláři jsem na stole našel lístek se školácky kulaťoučkým písmem Sládkové. Volejte 22515232. Až večer po 21. hod.

Žádné další vzkazy, žádné další povinnosti mě ten večer už nečekaly. Jenom jsem zalil kytky, protože na to Sládková jako obyčejně zapomněla, a dal jsem do ledničky na zítřek chladit nové lahve minerálky. Teď bylo teprve půl osmé. Do žádné další hospody, vinárny ani baru se mi nechtělo. Zavolat člověka, jehož jméno si Sládková nezapamatovala, jsem mohl docela dobře i z bytu. Každý má nárok na odpočinek po vyčerpávající lopotě. Hoden jest dělník mzdy své, stojí v bibli. Měl jsem pocit, že za dnešek na žádnou mzdu nemám nárok a že se Miluška Bubeníková svým pětistovkovým honorářem poněkud přeplatila. Za dva dny jsem nezjistil víc, než věděla ona sama. Otázka ovšem je, jestli čistě náhodou nevěděla poněkud víc, nežli mi řekla. Nepříjemné věci mohla ututlat, stejně jako chce ututlat, že jí zmizela dcera. Pověst je to nejdůležitější! Takže nezbývá, než abych si s ní promluvil ještě jednou a donutil ji, aby mi nalila čistého vína.

Byla už doma. Opatrně vykoukla skrz dveře a pak odjistila řetěz.

„Promiňte,“ řekla, „po tý zkušenosti v parku jsem začala být opatrná.“

„Děláte dobře,“ pochválil jsem ji. „Stavíte se u mne nebo…“

„Ne ne,“ řekla rychle, „pojďte dál.“

Měla tři plus jedna, proti mé garsonce opravdový komfort, alespoň počtem místností a tím, že v obýváku se dalo procházet a při dobré vůli i tancovat. Měla tam obligátní sedačku se dvěma křesílky, tlustý koberec z nějakých červenožlutých chlupů, televizi a malou knihovničku, většinou ještě se svazky z bývalého Klubu čtenářů. Z doby, kdy knížka stála pár korun a lidé si je mohli dovolit kupovat a stáli na ně každý čtvrtek ve frontách.

Na stolečku leželo několik čísel barevného časopisu s drby z vysoké společnosti a ze světa hvězd. To je to, co se dneska prodává a čte. Čím jsou lidé chudší, čím planější a všednější je jejich život, tím víc se zajímají o to, jak žije horních deset tisíc, čím se trápí princezny a jaké šaty si pořídila slavná herečka z Hollywoodu.

„Tak… dozvěděl jste se něco?“ vyhrkla. Sedla si proti mně, kávu jsem odmítl předem. Seděla na kraji křesla a nervózně pomrkávala.

„Něco jsem se dozvěděl, ale je toho málo. Byl jsem v tom…,“ chtěl jsem říct pajzlíku, ale zdržel jsem se, „v tom snacku, kde Darja pracovala. Moc mi neřekli. V podstatě jen to, co vám — prostě ze dne na den nepřišla do práce.“

„Já to fakt nechápu,“ přikývla. „Nikdy nic takovýho neudělala. Neřeknu, vyrazit si s partou na pár dnů, to jo. Ale tohle. Já z toho ani nemůžu spát. Jsem furt na práškách, ráno jsem úplně pitomá a...“ Užuž to vypadalo, že se zase rozbrečí, tak jsem ji honem zarazil.

„Sešel jsem se s její kamarádkou, jak jste mi na ni dala telefon.“

„S Klárou? Co říkala? Mně povídala…“

„Ano, mně řekla totéž. Ale řekla mi i něco navíc, co jste mi zatajila. Že si prý Darja vzala pas a nejlepší šaty.“

„Já vám to neřekla?“ Udiveně se na mne podívala. „Asi mi to zrovna vypadlo… je to vůbec důležitý?“

„Dost. Například to znamená, že jela do ciziny. Vy máte přehled o jejím bankovním kontu?“

„Cože?“

Radši jsem se měl kousnout do jazyku. Tihle lidé mají v nejlepším případě sporožiro, kam jim chodí výplata, ze kterého platí inkaso a kde jim na konci měsíce zbývají jen drobné.

„Myslím, jestli spořila.“

„Ne. Nevím. Měla knížku, prémiové spoření mladých. Až jí bude osmnáct, dostane…“

„Má ji doma?“

Přikývla. „Jo. Koukala jsem se. Mám ji ve skříni. Ona žila dost z ruky do pusy. Co si vydělala, to rozfofrovala. Moc toho stejně nebylo.“

„Poslyšte, co je zač ta Klára? Jak se vůbec jmenuje dál, odkud se s Darjou znaly?“

„Ze základky. Klárka Sůvová. Bydleli tady za rohem, pak se rozvedli a ona se s matkou přestěhovala. Bydlí někde… na Invalidovně.“

„Víte o ní něco bližšího?“

Pokrčila rameny. „Já nevím… šly spolu do učňáku, na servírky, ale Darja toho po roce nechala. Stejně to nemělo cenu… pobíhat s platama a talířema může i bez vyučení. Dneska to už nikoho nezajímá. Hlavně aby holka dobře vypadala a táhli se za ní hosti. To je pro majitele lepší než maturita na hotelovce.“

Nechal jsem ji při tom, protože i když z ní mluvila zatrpklost, měla v podstatě pravdu. „A Klára?“

„Ta s tím sekla taky. Ale dělá někde v klenotnictví.“

Pochopil jsem, proč říkala, že v šest na schůzku se mnou nemůže. Obchody obyčejně v šest teprve zavírají.

„Já bych ale potřeboval vědět něco jiného. Jaká ta Klára ve skutečnosti je. Jestli se jí dá věřit. Jak velké byly kamarádky.“

„Já… nevím. Nerozumím vám. Stalo se jí snad něco?“

Stručně jsem jí převyprávěl průběh setkání s Klárou včetně závěrečného telefonátu.

„Ve Španělsku? To mi nemohla brnknout, když se chce vdávat? Stejně k tomu přece potřebuje můj souhlas. I když tam možná…,“ zamyslela se. Vytřeštěně jsem na ni zíral. Panebože, ona skutečně tomu telefonátu věří!

„Paní Bubeníková,“ snažil jsem se ji probrat, „copak nechápete, že to byla jenom bouda?“

„Jaká? Proč?“

„Protože Darja přece žádný konkurz v žádné agentuře nedělala! Jak mohla Kláře povídat, že o roli už nemá zájem?!“

„Bože, to neznáte holky. Vytahujou se, lžou si do kapsy a jedna druhý, aby záviděly.“

Kruci, mohla mít pravdu. Tohle mě opravdu nenapadlo.

„Pohádaly jste se předtím, než odjela?“

„My jsme se hádaly každou chvíli. Byla v tom věku, kdy si chtěla dělat, co se jí líbí — no a já jsem její máma, tak se mi to občas nelíbilo. Dávala jsem jí hodně volnosti, jenže všechno má svý meze.“

Nehnutě se dívala na časopis na stolku. Byl otevřený na stránce, kde byly fotografie z nějakého rautu v luxusním hotelu. Večerní róby, bílé a černé smokinky, diamanty, zlato. Jako na obrazovce jsem viděl, co jí letí hlavou. Svatba. Švýcar. Bílé šaty až na zem. Mercedes. Vila anebo aspoň krásný byt s terasou a výhledem na Bodamské jezero. Všechno to, o čem snila ona také a z čeho zbyl jen byt v ošuntělém paneláku, výhled na špinavou ulici a starosti, starosti, starosti.

„No, jestli myslíte, že je to v pořádku, tak…“ Vstal jsem.

„Jak v pořádku?“ zvedla ke mně udivené oči. „Nic přece není v pořádku. Je… je pryč!“

„Ve Španělsku. A vrátí se do Švýcarska, aby se vdala. Nebo se vdala tam i bez vašeho souhlasu.“

„Já tomu… já tomu nevěřím.“ Teď se rozbrečela doopravdy. „Nevěřím. Neumí žádný řeči, jenom česky a pár slov, aby se domluvila s hosty. Bitte, danke a tak. Co když… ne!“ prudce zavrtěla hlavou a nedořekla.

„Co — co když?“

„Mladý hloupý holce se může přihodit ledacos. Copak nečtete noviny? Co když to žádnej Švýcar není, co když ji jenom nalákal na nějaký sliby, že si ji vezme…“

„Nemyslete hned na nejhorší,“ řekl jsem opatrně. „Víte co, já ještě jednou zkusím tu její kamarádku proklepnout. Zavolejte její matce, ať s ní promluví i ona. Určitě se znáte, viďte?“ Přikývla. „Tak fajn. Zavolejte jí, promluvte s ní, ať holku chytí za krk a zatřepe s ní. Mimochodem, zkusila jste se pro jistotu zeptat jejího otce… nebo ho taky poprosit o pomoc?“

„Povídala jsem přece, že ho Darja nezná,“ řekla hluše. „A on se o ni taky už dlouho nezajímá.“

„To je vskutku zvláštní,“ řekl jsem rozvážně. „Já od Kláry slyšel něco jiného. Prý se jí před měsícem ozval a slíbil, že se o ni postará.“

„Drahoš?“ vyjelo z ní.

„Můžete jí zavolat a zeptat se. Mně víc neřekla. Jenom to, že se prý jedná o vysoce postaveného a bohatého pána.“

Mimoděk přikývla. „To teda jo,“ pronesla trpce.

„Jak se jmenuje? Kde ho najdu?“

Zarytě mlčela a dívala se stranou.

„Podívejte se, paní Bubeníková,“ řekl jsem naléhavě, „vy po mně něco chcete, ale tajíte přede mnou všechno, co se utajit dá. Asi si neuvědomujete, že Praha je velikánské město a svět je ještě větší. Chcete po mně téměř nemožné, abych s minimem informací sám vyřešil něco, co je práce pro…“

„Zaplatila jsem vám za to,“ vyjela na mne. „Nedala jsem vám peníze na to, abyste se rejpal v mým soukromí.“ Zatnul jsem zuby a sáhl do kapsy.

„Tady je těch pět set korun. Vraťte mi stvrzenku a jsme si kvit. Já po vás nic nechtěl, přišla jste za mnou sama. Obraťte se na policii a na mne navždy zapomeňte.“

Nechala peníze ležet na stolku mezi námi a mazaně se usmála. „To by se vám hodilo, co? Jenže já to tak nenechám, rozumíte? Já jsem se na to náhodou pozeptala.“

„Na co?“

„No… jak je to s váma soukromejma detektivama. Já na vás totiž můžu podat stížnost, víte?“

Zasmál jsem se. „Nevím za co, ale jestli vám to učiní potěšení, udělejte to. A teď, když dovolíte…“ Vstal jsem.

„Vzal jste si za to tak málo peněz, protože jste chtěl, abych se s váma vyspala,“ řekla Bubeníková. „Já vám to nejdřív slíbila, protože mám o Darju strach, ale vy jste se na práci vykašlal a jenom po mně chtěl takový ty prasárny…“

Užasle jsem na ni zíral. Za svůj život jsem se už setkal s nejrůznějšími vyděrači, ale většinou to byli lidé, kterým podrazáctví koukalo z očí. Miluška Bubeníková vypadala jako prostota sama. Zdání někdy klame. U žen skoro vždycky.

„Vážená,“ řekl jsem, „zdá se mi, že si zahráváte. Jestli to nevíte, tak křivé obvinění je závažný trestný čin.“

„Kdo mi to dokáže?“ vyprskla vítězoslavně. „To vy byste musel dokázat, že si vymejšlím. Viděli mě, jak jdu k vám do kvartýru. Viděli vás, jak jdete ke mně. Stará Vlčková naproti věčně čumí kukátkem ve dveřích, jestli nemám nějakou návštěvu. A jak u mě klapnou dveře, je na koni.“

Bylo to celé nesmyslné, ale svým způsobem měla pravdu. Ne že bych se nějakého obvinění bál. Ale mohla mi nadělat problémy. Ostudu. Chytily by se toho nějaké bulvární noviny.

V našem oboru je konkurence stejně ostrá jako všude. V nejlepším případě by na mně ulpěla skvrna, kterou by neodstranili ani v čistírně.

Přesto jsem zamířil ke dveřím. „Budu to muset risknout. A vám doporučuju hodně štěstí při výběru mého nástupce. Někteří kolegové jsou dost nerudní a pruďasové, takže jestli na ně zkusíte stejnou fintu, tak vám nejdřív rozbijou ústa a pak vás zmáčknou. A teprve uvidíte, jak vypadá ostuda. V domě, v zaměstnání, všude.“ Mohl jsem to udělat taky, není to tak složité, stačí na to jenom dost času a nějaké peníze. Neměl jsem ale chuť plýtvat kvůli ní ani jedním, ani druhým.

Bubeníková se najednou rozbrečela.

„Nechte tý komedie,“ řekl jsem otráveně. „Jste hysterka a já hysterky nesnáším.“

„Když ona Majka…,“ vyrážela ze sebe. Na tvářích jí naskočily červené skvrny, obličej se jí propadl a najednou ještě víc připomínala krysu zahnanou do kouta.

„Jaká Majka?“

„Od nás z práce. Povídala, že když vám tohle řeknu…“

„Že půjdu do kolen a budu makat zadarmo?“

Horlivě přikyvovala. „Jo. Že její známá tohle udělala a...“

„Máte špatné rádce, paní Bubeníková,“ řekl jsem chladně. „Ještě jste mi nevrátila tu stvrzenku. Čekám.“

„Jmenuje se Bouda,“ řekla. „Drahoš Bouda. Inženýr.“

„Kdo?“

„No přece jak jste se ptal… Darjin otec.“

Pomalu jsem se vrátil a opět se posadil. S povzdechem jsem tu pětistovku zase uložil. Nedá se svítit, jsem beránek v džungli. Říkám si, že lidé jako Bubeníková nebo její dcera nemůžou za to, že jsou hloupí. Prostě tak vyrostli a nedostali příležitost stát se chytrými. Žijou hloupě v hloupém světě, povrchním jako jejich oblíbené magazíny, televizní pořady a stupidní reklamy. Není to jen tím, že jsou chudí. Poznal jsem opravdové multimilionáře, skutečně bohaté lidi, kteří se od nich lišili jen tím, že měli vily s bazény, mercedesy, služebnictvo, že se uměli chovat v nóbl společnosti. Pod povrchním lesklým nátěrem elegance a bezstarostnosti to ale byli stejní reklamami odkojení pitomci, jen bezohlednější.

„Máte na něj telefon?“

Zavrtěla hlavou. „Neviděla jsem ho pět let. Přestěhoval se.“

„On vám na Darju neplatí?“

„Už ne. Platil na ni, dokud chodila do školy a do učňáku.

Teď už si vydělává… tak co by platil. Stejně nemusel. Tak mi dával jen… moc toho nebylo.“

„Jak to, že nemusel?“

„Prostě…“ Pokrčila rameny a neměla se k vysvětlení.

„Mohl bych vidět Darjin rodný list?“ zeptal jsem se. Zavrtěla hlavou, nepodívala se mi do očí, ale mně už se v hlavě rozsvítilo. I bez rodného listu. „Vy jste otce neuvedla, že ano?“

„No a co?“ odsekla. „Je to snad zločin? Byla to moje věc.“

„Taky Darjina,“ řekl jsem tiše.

„Jakej je v tom rozdíl, jestli tam někoho napíšou nebo ne. Stejně by si mě nevzal. A moc byste se divil, kolik dětí má v rodným listě napsanýho úplně někoho jinýho než toho chlapa, co je fakticky udělal.“

„Jenže ti to nevědí. Ani děti, ani oficiální otcové,“ řekl jsem.

„Záleží na tom?“

„Paní Bubeníková, tohle je marná debata. Do svědomí vám mluvit nechci, nejsem farář, takže nebudu ani kázat…i když by mě čistě profesionálně zajímalo, proč jste toho Boudu jako otce neuvedla. Jestli jste ho milovala tak, že jste mu nechtěla kazit život…anebo z docela jiného důvodu.“

„Z jakýho jinýho?“

„Třeba na vás něco ošklivého věděl.“

„No dovolte! Na mě?! To spíš…“ Kousla se do rtů. „Už vám nic neřeknu. Tohle je fakt moje soukromá věc. S Darjou to nemá nic společnýho.“

„S Darjou možná ne. S jejím otcem, který se s ní spojil, to může mít společnýho hodně. Ale když nechcete, nechte být. Když to budu potřebovat, dozvím se to jinak.“

„Těžko.“ Ušklíbla se. „Od něj těžko. A já…“

„No tak jo. Podívejte se, já si s ním zkusím promluvit. Snad se od něj něco dozvím. Jestli ne, jestli bude spolupracovat stejně ochotně jako vy, vrátím vám ty peníze už definitivně a vzájemně na sebe zapomeneme.“

„A co Darja?“ vykulila oči. „O mě přece nejde, jde o ni.“

„To si musíte rozebrat sama se sebou. Nebo s tou vaší kamarádkou, co vám tak hezky radí. Dobrou noc.“

Devět už bylo, tak jsem doma vytočil číslo, na které jsem měl podle vzkazu sekretářky Sládkové zavolat. Nikdo to nebral. Pokrčil jsem rameny, dal si skleničku sodovky a cvrnknul jsem do ní kapku vizoura. Otevřel jsem Zlaté stránky a hledal. Boudů tam byla řada, dokonce i inženýrů, ale Drahoš se nejmenoval ani jeden. Takže existovaly tři možnosti: buď se odstěhoval z Prahy, nebo nemá telefon, nebo má tajné číslo. Klára říkala, že to je významný a bohatý člověk. Kdyby byl jenom bohatý, uvažoval bych o první variantě, hodně bohatých lidí má dnes svá sídla v lokalitách za Prahou. Jestli je ale i významný, půjde spíš o třetí možnost. Významní a známí lidé radši zaplatí, aby se do telefonního seznamu nedostali a kdejaký hejhula je pak po nocích neotravoval.

Významný člověk… něco mi napovídalo, že jsem to jméno už slyšel. Jenže v jaké souvislosti…

Znovu jsem zkusil telefonní číslo od Sládkové.

„Rosa,“ ozval se hluboký mužský hlas. Rosa? Neznám žádného Rosu. Jenže já většinu svých klientů neznám, totiž na začátku je neznám. Vybírají si mě buď ze Zlatých stránek, z inzerátů, anebo z doslechu. Dobrá pověst je nejlepší reklama — a šíří se stejně rychle jako pomluva, plivanec, nechutné podezření. Kamarádka Milušky Bubeníkové měla svým způsobem pravdu.

„Tady je Jareš, agentura…“

„Nazdar, ty bejku!“

Oněměl jsem. Takhle mě ještě nikdo neoslovil, zvlášť ne v půl desáté večer po telefonu. Muž na druhém konci se začal bujaře řehtat. „To čumíš, jak jsem tě vyhmátnul.“

„Pane Roso,“ začal jsem, ale přerušil mě.

„Co blbneš? Jakej Rosa? Rosa se přece jmenuje můj klub. Ta dýza, ty ji neznáš?“

„Kdo teda volá?“ Skoro jsem až zaječel.

„Ty vole, přece Hála, Ivan Hála. Ta tvá bréca v kanclu ti to nevzkázala? Ty se na mě už nepamatuješ? Chodili jsme přece do kruhu…“

Vydechl jsem. Kdyby Sládková nebyla jinak docela spolehlivá, kdybych netrpěl nechutí k dlouhonohým ochechulím s dlouhatánskými temně zelenými nebo fialovými nehty, drzým, vzpurným a pitomým jak punštok, dávno bych ji vyrazil. Nebo aspoň vynadal.

„Promiň, ona zapomněla tvoje jméno. Nebo si ho spíš nezapsala.“ Vzpomněl jsem si na něj, samozřejmě že jsem si ho pamatoval. Byl to můj spolužák na právech. Byl to v kolektivu, zvláště dívčím, velice oblíbený mladý soudruh, předseda SSM v našem ročníku, kandidát strany, aktivní a nadšený organizátor různých večírků, brigád, zájezdů — hlavně do zahraničí — vynikající student et cetera. Měl jsem ho rád jako každého příliš aktivního mladíka těch let. A nikdy jsem neprahnul po tom, potkat se s ním a zavzpomínat si na staré krásné časy nezralých malin a mejdanů na koleji. Takže jsem nebyl z jeho telefonu zrovna dvakrát na větvi. Ale nikdy mi neublížil, a tak nebyl důvod telefon položit.

„Jak se vede?“ zeptal jsem se. Hloupá otázka. Když má někdo populární módní diskotéku, nevybírá před výplatou dvoukoruny z kasičky.

„Ujde to,“ řekl. „A co ty, šerloku? Jsem čuměl, když jsem se dověděl, na co ses to dal. Slyšel jsem, že tyhle agentury sypou slušnej vejvar.“ Zase se hurónsky zasmál.

„Ujde to,“ řekl jsem jako on. „Já to zase slyšel o dýzách a nočních klubech.“

„Jo, jenže každá mince má dvě strany. Hele, co děláš?“

„Zrovna uvažuju, jestli si půjdu lehnout hnedka, nebo až za půl hodiny.“

„Lehnout?! V půl desátý? Panebože, ty musíš mít život!“

„Milý Ivane, já vstávám v sedm ráno,“ lhal jsem. Normálně vstávám až ve čtvrt na osm.

„To já jdu kolikrát teprve spát. Pokud se vůbec ráno do postele dostanu. Ale beze srandy, večír teprv začíná. Pošlu pro tebe auto. Potřebuju si s tebou pokecat.“

„O našich milých spolužácích? To můžeme zítra odpoledne v nějaký tichý vinárničce.“

„Spolužáky dloubám do ucha,“ vyštěkl nerudně. „A potřebuju se s tebou sejít teď. V noci. Tady u mě. Zaplatím ti aspoň za konzultaci, kdyby se ti do toho nechtělo. Chápeš?“

Pochopil jsem, že se na mne neobrací jako spolužák, ale jako klient. Takže jsem souhlasil. Řekl jsem mu svoji adresu. Taxík prý pro mne přijede za deset minut.

Rosa patřila mezi několik nočních podniků lemujících pravý břeh Vltavy. Byl odsud překrásný výhled na osvětlené Hradčany a na řeku, kterou křižovaly rozzářené výletní lodě. Nahoře byla kavárna s terasou, obsazenou za pěkného počasí až do půlnoci převážně utrmácenými turisty, dole dupaly decibely. Scházelo se po schodech do suterénu. Tam byl bar a o další patro níž dvě diskotéky včetně nočního programu a striptýzu. Někdy se tu dělaly i striptýzové soutěže z řad návštěvnic. Nechodím sem, jen jsem o tom slyšel. Já už dávám přednost klidnějšímu posezení v prostředí, kde si můžu s partnerem povídat bez toho, že bychom si museli hulákat do naslouchátka. A nahých ženských těl jsem viděl dost, nepotřebuju za to platit. Tolik mi ještě není, i když v očích berunek, jako je Klárka, jsem už ve věku, kdy bych se měl začít starat o koupi hrobu a plánovat scénář svého funusu. Mladé dívky se vůbec domnívají, že život končí po dvacítce. Teprve až tyhle narozeniny oslaví, dojde jim, že ve dvaceti život teprve začíná a že chodící mrtvoly jsou třicátníci. Když jim je třicet, tak už nejsou mladé dívky, ale zralé ženy v nejlepším věku a domnívají se, že… a tak dále až do smrti.

U vchodu jsem řekl, že mám schůzku s doktorem Hálou. Nevím, jak mu jeho zaměstnanci říkají, nejspíš šéfe, ale jednou je právník a kromě toho bych si taky nepřál, aby se mnou tady zacházeli nějak familiárně.

Věděli o mně, mám prý chvíli počkat u baru.

Posadil jsem se k baru a dal si daiquiri, nápoj, který je vymyšlený pro teplé noci. Chybělo mu jen moře a jeho slaná vůně, ale člověk nemusí mít všechno. Stačí, když mi ho vyrobili z opravdového kubánského rumu a ledová tříšť ve vysoké sklenici byla dostatečně chladivá a rozpouštěla se na jazyku a pronikala do všech chuťových pohárků. Kdo tohle vymyslel, měl by dostat metál. Aspoň posmrtně.

Pode mnou burácely reproduktory, cítil jsem, jak mi bránice duní a vibruje. Poslouchat tohle celou noc, za týden mám žaludeční vředy. Nebo ohluchnu.

Dopil jsem a řekl, že se kouknu dolů. Kdyby přišel pan majitel, za chvíli se vrátím.

V prvním šálku měli stroboskopy, ze kterých mně po chvíli začaly slzet oči. V druhém sále používali k světelným efektům namodralé fluorescenční záření, ve kterém jsem si připadal jako pod rentgenem. Zavrtěl jsem hlavou, protože některé nalíčené dívky připomínaly mrtvoly z hororu. Když se jim to líbí… Pokrčil jsem rameny a vrátil se k baru na další daiquiri.

Někdo mě zezadu plácl do ramene. Otočil jsem se a chvíli jsem nechápavě zíral na tvář, která mi sice byla povědomá, protože jsem na jejího majitele čekal, ale kdybych ji zahlédl na ulici, nedokázal bych ji identifikovat. Hála měl módní kraťoučký zástřih vousů, vypadající jako třídenní strniště. Vlasy sčesané dozadu. Dost slušné kouty a tím pádem vysoké čelo. Na sobě měl krvavě rudou hedvábnou košili, zlatý řetěz na krku a bílé lehoučké sako. A brýle.

„Tak tě vítám ve svým království,“ řekl. „Co piješ?“

„Daiquiri.“

„Skvost. Venco, udělej mi taky jedno.“

Posadil se vedle mne. Barman zapnul mixér a přistrčil před Hálu krabičku cigaret. Jednu si vzal a nabídl i mně. Choval se majetnicky, jako kdyby mi chtěl předvést, jakým je tu pánem. Ale třeba jsem mu křivdil. Třeba se takhle prostě choval, protože mu to opravdu patřilo a byla to ta nejpřirozenější věc na světě. Ostatně pil a kouřil za své… Opatrně jsem usrkl.

„Kopni to do sebe a dej si ještě.“

„Až za chvíli,“ povídám. „Nerad bych, aby mě odsud vynášeli nohama napřed. Tenhle chlast je zrádnej.“

„To mi vyprávěj. Já byl zjara na Kubě, teda řeknu ti, ty holky, ty pláže, Varadero, Floridita bar nebo Bodeguita… tam chlastal Hemi mojito, víš? Mojito v Bodeguitě, daiquiri ve Floriditě. Piješ to jako vodičku a k ránu, když vypadneš ven, tak bys lez na kokosy a okusoval je zubama. Krásná země, ta Kuba, kam se hrabe Jamajka. Už aby byl Fidel v prdeli.“

„Ty už nejsi ve straně?“ zeptal jsem se bezelstně. Málem se udusil, jak se smál. Luskl na barmana a ukázal mu dva vztyčené prsty. Barman přikývl a dal do elektrického mixéru další várku ledu, cukrového sirupu, vymačkal citron a dolil dávkou bílého rumu Havana Club.

„Ty vole,“ zase mě plácnul do zad, „to jsme ale byli tenkrát idioti, co?“ On určitě nebyl. On dobře věděl, že je čas v KSČ být a je čas v KSČ nebýt. Teď právě byl čas na celou partaj zapomenout. „Hele, víš, z koho jsou nejlepší kapitalisti?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Z bejvalejch bolševiků. Ti by dneska kapitalismus bránili i na barikádách. Jak přičichneš k prachům a jak zjistíš, že meďour je lepší fáro než volha nebo šestsettřináctka… tak se toho držíš jak klíště.“

Nevěděl jsem, jestli mu mám závidět, anebo v duchu udiveně krčit rameny nad tím, jakými stezkami se osudy mých spolužáků ubírají. Byl jsem ovšem ten poslední, kdo by měl právo káravě zvedat prst nad tím, že se doktor práv vrhl na dráhu podnikatele v poněkud obskurním odvětví. Koneckonců, co je obskurního na tom, mít noční klub? Může to být povolání počestnější a legálnější než předsedat správní radě nějakého tunelářského fondu nebo legálně přivádět dříve prosperující podnik ke krachu, aby mohl být posléze za hubičku prodán nějakému zájemci ze zahraničí.

Rozdíl je zřejmě jenom v tom, že tamti spolužáci chodí v tmavých dvouřadových oblecích a vypadají důstojně. Ivan má červenou košili a bílé sako a místo decentních tajemníků ho obklopují barmani, ramenatí vyhazovači s hlavami dohola a dívky, které mají v popisu práce pikantnější věci nežli stenografování.

Pravda, někdo ho může podříznout, zastřelit nebo aspoň vydírat. Ale tohle se v téhle zemi stává i renomovaným podnikatelům. Sem tam některý z nich dokonce vyletí do vzduchu i se svým mercedesem.

„Hezkej zapadák,“ řekl jsem pochvalně. „Je to asi zábavnější než sedět v kanclu, ne? Nebo si cintat pentli u soudu.“

„No,“ zatvářil se skromně a povzneseně zároveň, „nevěřil bys, ale v tom kanclu vysedávám skoro víc než tady. Sem zajdu jenom občas na pár hodin. Už mě to trochu zmáhá… a taky jsem ženatej a paní to nevidí ráda.“ Očima přejel po skupince dívenek, které kolem nás s hlasitým smíchem proplouvaly ke schodům vedoucím k toaletám.

„To se jí nedivím,“ řekl jsem upřímně. „Taky je z branže?“

Seknul po mně pohledem, který nebyl tak úplně kamarádský. Asi si to vyložil trochu jinak, než jsem to myslel.

„Chci říct, jestli…“

„Jasný,“ mávl rukou, aby to smazal. „Já ti rozumím. Není. Je doktorka.“

„Nějaká spolužačka?“

„Houby,“ zachmuřil se. „Dětská doktorka. Na středisku. Tak zatím mlčí, protože za ty prachy, co bere, je její práce něco jako lidumilnej koníček a já ji sponzoruju. Ty nejsi ženatej?“

„Ne,“ řekl jsem krátce tónem, po kterém nebylo nutné klást další otázky.

„Hm, byl jsi vždycky chytrej kluk,“ povzdechl si. Chtěl jsem mu poradit, že tak chytrý, aby se rozvedl anebo manželku s dětmi otrávil strychninem, může být taky, ale nakonec, co mi bylo po tom. „Jenže zase houby víš o životě.“

„Myslíš, že manželky jsou jiný než ostatní ženský?“

Zamyslel se. K baru si přisedla dvojice. Arab, aspoň podle pleti, a samozřejmě blondýnka. Všichni uzenáči jsou vysazený na blondýnky. Nevím proč. Já mám radši tmavovlásky. U nich je větší jistota, že nejsou odbarvené.

„Já myslím, že jo. Všechno to, co se ženské před svatbou docela líbilo, jako že máš nějaký koníčky, že chodíte po barech a vinárnách, že miluješ rychlý auta a seš hravej, to je najednou špatný.“

Udělal jsem „hm“ a zamyslel se nad tím.

„Koukej, já tady dřepím, protože musím. Živí mě to. Že bych si jako ty vyrazil sám v noci mezi ženský, na striptýz… panebože, radši si ani nepředstavuju, jaký dílo by konala,“ řekl Ivan zachmuřeně. „Nejhorší je, že by mě něco takovýho už ani nenapadlo,“ vyletělo z něj upřímně. „Fakticky bych si někdy radši zašel do Rudolfina.“

„Já tu přece nejsem, že by mě to bavilo,“ řekl jsem. „A kdybys mě sem nevytáhnul, tak místo do Rudolfina vlezu do postele. Sám!“

Podíval se na mne a zvedl obočí, aby naznačil údiv. „Copak, snad už nepotřebuješ viagru?“

„To rozhodně ne,“ ujistil jsem ho. „Ale je to jako s tebou — lákadla mě nelákají, když je to povinnost. Práce.“

„No jo, práce,“ povzdechl si, jako kdyby si konečně uvědomil, proč jsem tady. „Tak jo, tak na to půjdem. Ať můžeš zase do postele.“

Když jsem vstával od baru, pohled mi zabloudil k jednomu bočnímu šálku. Ve dveřích stála Klára, dívala se na mne a tvářila se, jako kdyby spatřila ducha své babičky.

Kancelář měl v zadním traktu budovy. Byla odhlučněná nejenom tlustě polstrovanými dveřmi, které kromě bezpečnostních zámků nejspíš měly i pancéřování, ale i ostěním a bůhví čím ještě. Zařídil si ji celkem prostě a účelně: dvě křesla, psací stůl s počítačem, televizor, lednička, zasklená police se skleničkami a šálky na kávu, varná konvice, velká ocelová skříň se zámkem jako u nedobytné pokladny. Tam měl nejspíš spisy, účty, smlouvy, a pokud je fetišista, i zapomenuté kalhotky a podprsenky. Na zdi pár plakátů a fotky zpěváků, herců a dýdžejů s osobním věnováním. Kanape tu chybělo. Milostivá paní ho zřejmě nedovolila. Jako kdyby se ty věci nedaly provádět na židli, v křesle, na stole, na podlaze nebo i v telefonní budce, případně na WC. Jen to není tak pohodlné, zato občas rajcovnější. Ale gauč se nabízí k laškování samou svojí podstatou, tak si možná řekla, že příležitost dělá zloděje a že manžela bude šetřit před pokušením.

Jen mi tu chybělo okno zakryté z druhé strany zrcadlem nebo něčím podobným, kterým by se mohl koukat do lokálu.

Ivana asi napadlo, co se mi honí hlavou, když jsem se tak po kanceláři rozhlížel. „Kafe? Nebo vizoura?“ zeptal se.

„Nerad míchám drinky. Sodovku nebo minerálku.“

Nalil mi, a když jsem se posadil do křesla, zapnul televizor. Nebyla to televize, byl to monitor. Na psacím stole měl režijní pultík. Na obrazovce se ukázal bar. Pohnul táhlem a kamera, o které hosté asi neměli tušení, přinesla pohled do šálku, kde se právě odbýval striptýz.

„Mám tam celkem pět kamer, i u vchodu,“ řekl hrdě. „Mikrofony taky, ale ty kromě baru obvykle vypínám. Stačí mi, když musím na ty tajtrdlíky čumět.“

„Barmani o tom vědí?“

„Samozřejmě. Sám jsem jim hned ukázal, jak to funguje. Teď nikdy nevědí, kdy je mám zapnutý. Vědí jenom, že si to nahrávám. Takže je mám pod kontrolou. Je to lacinější než tam vysedávat nebo platit člověka, kterýho by neznali a kterej by je hlídal. Kdybych je pustil na dlouhou oprať, do týdne bych šel o žebrácký holi. Nejhorší na týhle branži je, že každej krade. Jenom majitel nemůže, protože by kradl ze svýho. Za bolševika to bylo jednoduchý — všichni okrádali stát.“

„Pamatuju,“ zasmál jsem se. „Říkalo se tomu soukromé podnikání ve státní režii.“

„Jo. Někdy přemejšlím, jestli to tak nefungovalo lip. Aspoň starostí měl člověk míň.“ Obraz na monitoru s blikáním přeskakoval z místa na místo. Znovu popojel táhlem a kamera v prostoru pod barem začala švenkovat po lokále, až se zastavila. „Mám tu všecky možný hejblata,“ vysvětlil mi.

„To muselo stát balík,“ řekl jsem obdivné.

„Kolik bys řekl?“

„No… pod milion bych nešel. I když se v takových věcech nevyznám.“

Ivan se rozesmál. „Za ty prachy bych si to dovolit nemoh. Já měl kliku, mě to přišlo na dvě stě táců.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Berunky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.