Václav Řezáč

Václav Řezáč se narodil v chudinské čtvrti v Praze Na Františku. Jeho otec byl kočí a zemřel, když byly malému Václavovi dva roky. Matka pocházela z jihočeské vesnice a živila se jako pradlena, později domovnice. Podruhé se provdala za strojního zámečníka, ale mladý Václav s otčímem nevycházel dobře. Když otčím narukoval za 1 světové války na frontu, rodina upadla do tíživých finančních problémů.

V roce 1919 absolvoval  gymnázium a odborný kurs obchodní akademie. Po studiích pracoval v letech 1920 - 1940 jako úředník Statistického úřadu. Měl věčně problémy s uživením rodiny a tak přijal vedlejší zdroj příjmů - vydával literární a divadelní kritiku v časopisech Český svět a Eva. V nich publikoval i první povídky. V roce 1940 nastoupil jako redaktor Lidových novin.

Václav Řezáč se brzy oženil a jeho manželkou byla významná česká spisovatelka Ema Řezáčová.

Začal literárně publikovat od konce dvacátých let. Po 2. světové válce působil v Československém státním filmu. Společně s Janem Drdou udávají směr nové levicové linii české literární tvorby. Řezáč spřádá řadu plánů a má rozpracovaný koncept nového psychologického románu, leč 22. 6. 1956 umírá stár pětapadesát let.

Poplach v Kovářské uličce

Příběh vypráví o chlapci Frantíkovi, kterého vychovává dědeček. Chlapec si přivydělává u místního obchodníka – povahou lakomce a vydřiducha. Když se ukáže, jak obchodník okrádá své zákazníky, rozhodne se Frantík zasáhnout. Jako detektiv vypátrá tajný zelený sešitek a…

Václav Řezáč

Poplach
v Kovářské uličce

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Řezáč – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-70-3

Obsah

První kapitola OBJEVUJE SE ZELENÁ KNÍŽKA

Druhá kapitola FRANTÍK CHCE POTRESTAT PANA BOČANA

Třetí kapitola KRADENÉ LUSKY A STRÁŽNÍK

Čtvrtá kapitola FRANTÍKOVO ROZHODNUTÍ

Pátá kapitola NOČNÍ VÝPRAVA

Šestá kapitola „POMÓC! ZLODĚJI!“

Sedmá kapitola ZELENÁ KNÍŽKA ZMIZELA

Osmá kapitola KOCOUŘÍ DRÁP

Devátá kapitola CÉSAR NESE POSELSTVÍ

Desátá kapitola PAN BOČAN HLEDÁ PACHATELE

Jedenáctá kapitola ASI MÁ O KOLEČKO VÍC

Dvanáctá kapitola ZELENÁ KNÍŽKA STRAŠÍ

Třináctá kapitola PŘILETĚLA VLAŠTOVIČKA

Čtrnáctá kapitola PAN BOČAN SE MSTÍ

Patnáctá kapitola FRANTÍK ZACHRAŇUJE

Šestnáctá kapitola UVAROV MÁ NÁPAD

Sedmnáctá kapitola PANSTVO JEDE NA VÝLET

Osmnáctá kapitola SPRAVEDLNOST SE DOSTÁVÁ KE SLOVU

Devatenáctá kapitola A DÁL UŽ NIC

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

První kapitola
OBJEVUJE SE ZELENÁ KNÍŽKA

Frantík Severýn sedí na prázdných bednách od cukru, pohupuje bosýma nohama a naslouchá kázání páně Bočanovu. Kázání nepatří jemu, nýbrž paní Bílkové, která stojí před pultem. Frantík se tváří, jako by se nezajímal o nic jiného než o své zablácené klátící se nohy. Zatím však napíná uši, aby mu neušlo ani slovíčko.

Pan Bočan je majitelem tohoto obchodu smíšeným zbožím. Lidově se tomu říká hokynářství, pan Bočan však si není zcela jist, není-li obchod už kupectvím nebo ještě něčím lepším, totiž lahůdkářstvím. Lidé z okolních domů, kteří u něho kupují, a hlavně nešťastníci, kteří mu zůstali dlužni, jsou však jednotni ve svém názoru. Říkají, že jeho krámek je zlatý důl a že si pan Bočan nahrabal. A o jeho tvrdosti, lakotě, a hlavně o jeho bohatství se v Kovářské ulici i v okolí vypravují celé legendy. Paní Bílková je ženou lakýrnického pomocníka z domu, kde bydlí Frantík Severýn se svým dědečkem. Jako mnoho jiných, také pan Bílek ztratil zaměstnání a nemůže najít jiné. Jednou týdně dostávají od města poukázku na potraviny. Jinak jsou živi jen z toho, co paní Bílková vydělá tu a tam posluhami. Mají šest dětí, nejstaršímu děvčeti je třináct let. A to je na pováženou. Tak krůček po krůčku zapadli do dluhů, i panu Bočanovi jsou dlužni.

„Tak to dál nepůjde, milá paní,“ křičí hokynář a jeho tlustý zátylek je rudý zlostí. „Jedno zboží nezaplatíte a už zas chcete nové na dluh. Copak si myslíte, že kradu?“

Paní Bílková je bledá a ústa se jí třesou rozčilením tak, že nemůže ani pořádně promluvit.

„Ale vždyť já nechci nic zadarmo. Přišla jsem vám zaplatit. Ještě vždycky jsem vám zaplatila.“

„Já vím,“ rozkřikuje se pan Bočan. „Dvacet korun zaplatíte, a zůstane vám dvanáct korun starého a za deset korun uděláte nového dluhu. A tomu vy říkáte zaplatit.“

„To není možné,“ děsí se paní Bílková. „Mám doma zapsáno, že jsem vám dlužná jen devatenáct korun dvacet. A podle vás by to bylo dvaatřicet.“

Frantík Severýn přestane kývat nohama, zvedne hlavu a poslouchá s nataženým krkem. Není to poprvé, co slyší v Bočanově krámku podobnou hádku, a není to rovněž poprvé, co má chuť vstát a vykřiknout: „Nechte ty chudáky na pokoji! Cožpak nevidíte, že je jim zle, a jakmile se jim povede lépe, že nebudou myslit, jen jak by vám zaplatili? Však vám pro těch několik korun nespadnou vaše tři činžáky ani vila v Braníku.“

Ano, ano, takových hádek je tu v posledním čase stále víc. Lidem, zdá se, vede se čím dál hůř, a nemají-li peněz, kupují na dluh. Frantík o tom něco ví, protože dům, v němž bydlí, je pln takových nuzáků, kteří ještě donedávna nevěděli, co je to bída.

„Ono to přejde,“ říkají si, „a zas bude líp.“ A běhají a shánějí, kde se co dá. „Nějaký čas to musíme vydržet.“ Frantík to chápe a myslí si, že ti, kterým se vede líp, měli by nějak pomoci těm, jimž se vede zle. Ano, Frantík to chápe, ale pan Bočan o něčem takovém nechce ani slyšet. Dejte mu jeho peníze a jaképak povídačky o bídě, nezaměstnanosti a takových hloupostech. A tu se Frantíkovi někdy chce skočit na jeho tlustý zátylek a zatřepat jím, aby se v něm probudilo také kousek lidskosti. Frantíkovi je třináct let, je dost vytáhlý na svůj věk, ale celkem je to střízlík, vychrtlý věčným lítáním po ulicích. Když ho však něco pohněvá nebo když něco usilovně chce, zdá se mu, že v sobě cítí sílu obří.

Frantík tedy naslouchá a nestačí se divit. Hádky tu bývaly, to ano, ale tohle je něco zbrusu nového. Panu Bočanovi došla řeč. Funí chvíli a zátylek mu zčervená jako krocaní lalok. Vypadá jako člověk, jemuž vklouzlo sousto do nepravé dírky a který se dusí. — Bouchnout do zad by potřeboval, pomyslí si Frantík.

Konečně hokynář popadne dech a rozkřičí se, až se rozhoupají váhy na pultě:

„Chcete snad říct, že jsem vám něco připisoval, co jste nekoupila? Na to jsou zákony, milá paní. Zavolám strážníka a musíte mi to opakovat před ním.“

Paní Bílková se poleká a začne se omlouvat:

„Nemyslela jsem tím nic zlého. Vždyť jste se mohl zmýlit.“

„Já se nikdy nemýlím, paničko, rozuměla jste? Nikdy! Tady je má knížka a v té je všechno přesně a správně zapsáno. A není-li vám něco vhod, zaplaťte a nemusíte sem víc chodit. Takové zákazníky, jako jste vy, najdu vždycky.“

Frantík sebou vrtí, až bedny praskají. Kdyby měl ty peníze, hodil by je tomu lakomci na pult a odvedl by paní Bílkovou odtud. Je si jist, že by paní Bílková hokynáři nejraději zaplatila a nikdy už se pak v jeho krámě neukázala. Ale nemá peněz a musí se zdvořile omluvit, aby jí pan Bočan zase nějaký den počkal, dokud ona nebo muž něco nevydělají. A třeba ji to bolelo a třeba si byla jista, že je v právu, paní Bílková říká pokorně:

„Tak už se, pane Bočane, nezlobte. To jsem se asi zmýlila sama. Příští týden budu hledět, abych vám zaplatila všechno.“

„To bych prosil, to bych prosil,“ bručí pan Bočan a tváří se usmířeně. „Jsem dobrák, ale s takovouhle se na mne nesmí.“

Paní Bílková odchází a rozčilením nevidí ani dobře na cestu. Napřed vrazí do pytle s burskými oříšky, a když se mu pokusí vyhnout, div nepřevrhne koš se zeleninou.

„Dejte pozor, osobo,“ vykřikuje za ní pan Bočan. „Ještě mi tu všecko rozházíte.“

Jakmile paní Bílková vyjde z krámu a zvonek nade dveřmi přestane zvonit, pana Bočana popadne znovu vztek. Bručí a uhodí o pult knížkou, v níž má poznamenány dluhy svých zákazníků. Knížka není o mnoho větší než školní sešit a její desky, pruhované tmavě a světle zeleně, i všechny její stránky jsou do černa ohmatány špinavými prsty hokynářovými. Frantík pozoruje klidně jeho zuření. Víc než pan Bočan však ho zajímá knížka, jíž hokynář přes tu chvíli uhodí o pult, aby ulevil svému hněvu. Pane, kdyby tahle knížka zmizela ze světa, to by se ulevilo mnoha lidem! Konečně se hokynář vyzuří a vzpomene si na Frantíka.

„Co tu ještě civíš?“ osopí se naň. „Koukej, ať zmizíš, dnes už tě nebudu potřebovat.“

Frantík se sesune ledabyle ze svého trůnu na bednách, přešlápne z jedné bosé nohy na druhou, podívá se zpříma (panu Bočanovi připadá, že drze) na hokynáře, jako by mu chtěl říci něco důležitého a nepříjemného, a pak řekne:

„Nějaké lusky byste mi mohl dát. Nalítal jsem se dneska dost.“

Ale to si vybral špatný okamžik. Pan Bočan je v náladě, kdy se mu zdá, že ho kdekdo okrádá, že každý jen číhá, jak by ho zničil.

„Já ti dám lusky, že ti nohy nepostačí. Platím ti málo za tvou lenost? Ještě tě budu krmit mlsky!“

Na Frantíka však jeho křik neplatí. Pokrčí rameny, trochu se ušklíbne a řekne:

„Nu dobrá, vždyť se nic neděje. Vy máte dnes rozkřičeno. Vezměte si cukrátka, abyste neochraptěl.“

A pomalu, jako vznešený zákazník, jemuž je třeba se klanět a otevřít dveře, vyjde Frantík z krámu. Neodpustí si však, aby dveře dvakrát po sobě neotevřel a opět nezavřel. Zvonek nad nimi pekelně řinčí. Ať se třeba vztekne ten lakomec!

Druhá kapitola
FRANTÍK CHCE POTRESTAT PANA BOČANA

Frantík se zastaví na okraji chodníku. Tam se obrátí a dívá se na Bočanův krám. Hokynář za ním nevyběhl, jak očekával. Kdyby vyběhl, bylo by to ovšem také tak. Frantík si z jeho vyhrůžek a hněvu dělá jako z loňského sněhu. Teď hokynář zaleze do svého bytu za krámem a bude ještě chvíli nadávat a dosvědčovat si se svou ženou, že krom nich dvou jsou všichni lidé zlodějská sebranka, která by všechno chtěla zadarmo. Jeho žena není o nic lepší než on sám. Celý jejich byt je kuchyňka za krámem, kde vaří, jedí a spí. Ačkoliv mají tři domy a vilu za Prahou, nechtějí ani slyšet o pořádném bytě. Raději vybírají činži a ukládají ji, aby hromada jejich peněz byla stále větší.

Frantík stojí proti Bočanovu krámu a mračí se. Nejde mu z hlavy, co dnes odpoledne slyšel. Je-li pravda, že hokynář připisuje do své knížky ubožákům, kteří u něho kupují na dluh, pak by se s ním mělo nějak zatočit. Paní Bílková jistě nelhala. Kdepak, maminky, které mají šest dětí a starají se o ně tak pečlivě jako ona, nelžou nikdy. Ale mohla se zmýlit. Ani to však nejde Frantíkovi na rozum. Paní Bílková ví jistě o každém svém desetihaléři, ať už jej má, nebo jej dluží. A najednou by nevěděla, že utratila o deset korun víc? Mělo by se to všechno zjistit. Ale jak?

Frantík sestoupí do louže pod chodníkem. Je to vlastně víc bláto než louže, uliční prach, který sem byl spláchnut včerejším lijákem a jejž ucpaný kanál nestačil pojmout. Slunce, které sem svítí až odpoledne, nemohlo ještě louži vysušit, zato ji však příjemně prohřálo. Frantík v ní stojí bosýma nohama a našlapuje do bláta, které mu tryská mezi prsty. Ach to je tak příjemné, že Frantík pro to jindy dovede zapomenout na celý svět. Dnes mu však nejde z hlavy příhoda z Bočanova krámku. Jen tak ze zvyku se rozhlédne, není-li tu nablízku nějaký kámen. Takhle mu vyrazit tabulku a zmizet! Tím by se však nic nespravilo a pan Bočan by si Frantíka dovedl najít. Vždyť bydlí hned vedle.

Chlapec si přihrne jednou nohou k druhé hromádku bláta a začne ji hníst bosými chodidly v protáhlý kopeček. Stále ještě se nemůže pro nic rozhodnout. Ani lusky mu nedal, držgrešle! A to mu Frantík každé ráno, než jde do školy, roznese po zákaznících mléko a housky a odpoledne přinese nazpět prázdné láhve. Za to všechno i s jinými příležitostnými posílkami dostává od pana Bočana deset korun týdně. Pan Bočan si dobře spočítal, že takhle mu to přijde levněji, než kdyby živil učedníka. Paní Bílková a ty lusky, které mu pan Bočan odepřel, nejdou Frantíkovi z hlavy. Košík s nimi, který stojí před krámem na pytli brambor, má právě na očích.

Frantík nechá hry s blátem, otře si nohy o kraj chodníku a šourá se nazpět ke dveřím krámu. Překročí oba vstupní schody a dívá se do šera uvnitř, aby se ujistil, že tam pan Bočan není. Určitě tam není, protože jinak by se byl už dávno na Frantíka vyřítil. Pro ten případ má ovšem Frantík připravenou výmluvu. Pan Bočan však leží na pohovce ve svém kutlochu a dříme, neboť v tuto dobu chodí málokdo nakupovat. Spokojen svou obhlídkou, sestoupí Frantík opět ze schodů, rozhlédne se nenápadně po ulici, a když nikoho nevidí, sáhne jakoby nic do koše s lusky a naplní si kapsu svých trenýrek. Několik lusků upadne na zem. Frantík je nechá ležet a loudá se co nejlhostejněji odtud.

Rozloupne první lusk a shrne si přes zuby do úst mladé, jasně zelené hrášky. Je málo věcí na světě, jež by Frantík jedl raději než lusky. A z nich opět nejraději ty, v nichž hrášky neměly ještě ani čas se zakulatit, jsou ploché, měkké a medově sladké. Takový si právě vybral. Ale kupodivu, nechutná mu ani trochu. Když je bral, zdálo se mu, že si bere něco, co mu právem náleží a co mu pan Bočan jen ze své lakoty odepřel. Udělal pro něho daleko víc, než zač mu hokynář zaplatil. A zároveň mu připadalo, že pana Bočana trestá za jeho lakotu i za to, jak

zacházel s paní Bílkovou. Nyní cítí, že to nějak není v pořádku.

Zastaví se a tře si zamyšleně lýtko jedné nohy chodidlem druhé. Měl by ty lusky vrátit? Ale sotva si vzpomene na pana Bočana, zavrtí odmítavě hlavou. Vytáhne druhý lusk a chce se do něho pustit. Chvilku jej otáčí v prstech a dívá se na něj jako na neznámého brouka. V ústech už se mu nesbíhají sliny. Chuť ho nadobro přešla.

Před vraty domu, kde bydlí, zastaví Frantíka houkání automobilového klaxonu. Osobní auto vyjíždí opatrně ze vrat. Je to taxametr. Šofér se vykloní z vozu a zavolá naň:

„Haló, Frantíku, naskoč si! Svezu tě kousek.“

Je to Vasil Uvarov, který bydlí v podnájmu u Frantíkova dědečka. Jezdí s nájemným autem pana Kolíska, který má u nich v domě správkárnu aut. Jindy je Frantík vždy ochoten dát se svézt. Uvarov ho doveze až na hlavní třídu, kde má stanoviště, a odtamtud jde Frantík domů pěšky. Dnes však neví sám, co vlastně chce.

„Děkuji, Vasile, nechci,“ odpoví. „Mám něco na práci.“

Uvarov houkne na někoho, kdo se mu motá na chodníku a neví, má-li skočit sem, nebo tam, a rozloučí se:

„Tak zdrávstvuj, Frantíku.“

„Nazdar, Vasile.“

Uvarov odjíždí a Frantík se loudá průjezdem dovnitř. Dům, v němž bydlí Frantík se svým dědečkem, je starý, velmi rozlehlý barák o dvou poschodích, jeden z těch, jichž stále více ubývá a jež jsou vytlačovány moderními čtyřposchoďovými domy. Má ještě pavlače a dřevěné schody, na nichž ve výklenku visí kříž s červeným světlem olejové lampičky a věncem papírových růží, má dlouhý tmavý průjezd a veliký dvůr, dlážděný oblými, věčně vlhkými kameny, na němž stojí páně Kolískova dílna a garáže. Bydlí v tom jediném domě tolik lidí, že na venkově by z nich byla slušná vesnice.

Před dílnou pana Kolíska stojí veliký automobil, zbavený karosérie, a pan Kolísko se svým pomocníkem, opatřeni černými brýlemi, svářejí cosi na jeho podvozku kyslíkovým plamenem, jehož úžasně ostré světlo div oči nepotrhá. Pod pavlačí, na oné straně dvora, kam ještě svítí slunce, uspává Bílkovic Božka svého nejmladšího bratříčka. Vozí ho po hrbolatém dláždění ve starém kočárku, v němž byly jedno po druhém odchovány všechny Bílkovic děti. Kočárek skáče po kamenech, bratříček už dávno spí, ale Božka stále vozí s náramně vážnou tváří.

„Nech toho, vždyť z něho vytřeseš duši,“ řekne jí Frantík.

Božka zastaví kočárek, nahlédne do něho znalecky jako stará matka a řekne pochybovačně:

„Usnul teprve před chvilkou, a jestli se mi probudí, bude řvát na celé kolo.“

„I neprobudí. Já myslím, že je chudinka od toho vožení celý zpitomělý.“

Božka se podívá na Frantíka pohrdlivě a řekne:

„Ty tomu rozumíš!“

Božce je třináct let, právě tak jako Frantíkovi, ale postavu má tak na deset. Pro samé starosti snad chudák ani pořádně nevyroste. Maminka musí chodit po práci a Božka se stará o své mladší sourozence a vlastně, když se to tak vezme, pečuje o celou rodinu. Loni byla u moře, poslali ji tam s výpravou na doporučení školního lékaře, letos možná pojede znova. Nemá to prý v pořádku s plícemi. To dělá ten malý byt a věčný nedostatek jídla. Božka si však ani nepomyslí, že by mohla být nějak vážně nemocná, a je náramně pyšná na svůj pobyt u moře. Pane, u moře jako nějaká dáma z těch velikých a výstavných činžáků ve vedlejší ulici.

Frantík přeslechne její pohrdání a řekne jako člověk, který si nemá co povídat s malými dětmi:

„Copak jsem se to chtěl zeptat? Aha. Je maminka doma?“

„Není. Co jí chceš?“

„To je na tebe moc učené. Počkej, až dorosteš!“

A když vidí, že se Božka chystá k ostré odpovědi, sáhne honem do kapsy a vytáhne hrst lusků.

„Chceš?“

Božce blýsknou radostně oči. Popadne lusky, aby si to Frantík snad ještě nerozmyslil.

„Kdo ti je dal?“

Frantík sebou trhne, jako by ho šídlem píchl, a řekne:

„Neptej se a jez!“

Otočí se a chce odejít, ale vtom si ještě na něco vzpomene.

„Kdypak se maminka vrátí?“

„Večer. Kdy jindy?“

„Tak jí vyřiď, že se u vás večer zastavím a že se jí chci zeptat na něco moc důležitého.“

A teď už opravdu jde a nečeká na Božčinu odpověď. Ale Božka je dopálena jeho velkopanskými způsoby a pošklebuje se za ním:

„Prosím, milostpane, jak si račte přát.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poplach v Kovářské uličce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.