Martin Friedrich
MRTVÍ & NEKLIDNÍ

Martin Friedrich

MRTVÍ & NEKLIDNÍ

Copyright © Martin Friedrich, 2011

Cover © Lubomír Kupčík & Lukáš Tuma, 2011

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2011

ISBN 978-80-7425-058-3

OBSAH

PRAŽSKÁ BRÁNA

ZKURVENEJ BYZNYS

P Ř ÍPAD SBOROVÉHO SB Ě RATELSTVÍ

OPERACE NYARLATHOTEP

MUŽ, KTERÝ SBÍRAL LENINY

NA DRUHÉM B Ř EHU KNIHOVNY

LUCIE UŽ TADY NEPRACUJE

POJÍDÁNÍ

PRAŽSKÁ BRÁNA

Americké úřady předaly českému ministerstvu zahraničních věcí osobní věci dr. Stanislava Koubka, bývalého pedagoga Filozofické fakulty Univerzity Karlovy, který před necelým rokem odcestoval do Spojených států. Jeho batoh byl nalezen kdesi hluboko v lesích na úpatí hor v západní části státu Massachusetts, Koubek sám se ztratil beze stopy. V příručním zavazadle byl kromě jiných předmětů také deník v hnědých koženkových deskách, dnes uložený v Archivu Univerzity Karlovy. Některé záznamy z posledního půlroku před Koubkovým odchodem do zahraničí by možná mohly být klíčem k vyjasnění příčin jeho zmizení.

Pondělí 6. září 199*

Dnes jsme se na poradě katedry dozvěděli, že u nás bude jeden semestr hostovat profesor Jeremy Fletcher z katedry antropologie Filozofické fakulty Miskatonické univerzity v Arkhamu. Odhaduju, že to bude jeden z řady podivínů, kteří k nám v posledních deseti letech přijíždějí z ciziny, aby si užili exotiky tajuplné postkomunistické východní Evropy a případně u nás šířili osvětu v oblasti toho pravého vědeckého bádání. Náš obor je stejně považován za natolik esoterický, že kontakty s všelijakými potrhlíky jsou na fakultě obecně považovány pouze za dokreslení nesmyslnosti tohoto druhu studia.

Zpráva o brzkém příjezdu profesora Fletchera (má se v Praze objevit už za týden) nevyvolala příliš živý zájem, nehledě na to, že nikdo z nás nikdy o nějakém Arkhamu ani o Miskatonické univerzitě neslyšel. Jen nestor naší katedry, stařičký profesor Matějíček, se při vyslovení těchto jmen lehce zachmuřil a zdálo se, že usilovně po něčem pátrá v paměti.

Pondělí 13. září 199*

Americký kolega včera přiletěl na ruzyňské letiště s nepatrným zpožděním. Byl jsem to právě já, nejmladší z asistentů naší katedry, kdo byl pověřen úkolem profesora Fletchera přivítat a doprovodit jej do univerzitního hotelu v Kamzíkově ulici, kde pro něj bylo připraveno apartmá. Toto ubytování má být odedneška nahrazeno podnájmem u jeho známého, který je zatím někde mimo Prahu.

Počátkem září se stmívá už po sedmé hodině, takže jsem na letiště přijel prastarou Škodou 120 L v podstatě už za úplné tmy. Letadlo z New Yorku mělo přistát deset minut po osmé. Prohlížel jsem si v příletové hale obličeje cestujících a v dlani mačkal fotografii profesora Fletchera. Z houfu turistů se konečně vynořila vysoká postava v dlouhém kabátě a klobouku.

Když přišla blíž, poznal jsem vrásčitou tvář muže z fotky s pletí barvy ořechu a výrazným, zahnutým nosem. Největší pozornost ovšem budily jeho oči, s uhlově černými panenkami, až překvapivě úzkými, jejichž pohled se zdánlivě propaloval po nervových drahách až do nitra mého mozku. Klobouk se širokou střechou a poněkud z módy vyšlý šedý baloňák vytvářely obraz nepraktického profesora z humoristických románů; pouze zcela současné cestovní zavazadlo, které se dá nést v ruce i vézt na kolečkách, tento dojem poněkud narušovalo.

Stisk jeho ruky byl až překvapivě pevný, dokonce se nezdráhám říct, že jsem si chvíli připadal jako ve svěráku. Pozdravil mě kultivovanou britskou angličtinou, jakou bych u pedagoga z provinční americké univerzity čekal jen stěží. Všechno na něm bylo tak trochu paradoxní.

Světla pouličních lamp se lámala na kapkách deště, které, vykrojeny stěrači, vytvářely na předním skle škodovky podobu jakéhosi ptáka s rozepjatými křídly. Fletcher, sedící na zadním sedadle, mlčel. Projeli jsme Evropskou až na Kulaťák, pak doleva na křižovatku u Prašného mostu a odtud na Letenskou pláň. Cesta byla jako obvykle ucpaná auty, což mi alespoň občas umožňovalo přejet ve zpětném zrcátku po Američanovi letmým pohledem. Jeho tvář se utápěla ve stínu, jen pravidelné záblesky světel, když jsme později projížděli Letenským tunelem, vykreslovaly kontury ostré čelisti s lehce namodralým stínem oholených vousů.

Zahraniční host opravdu nebyl příliš výřečný, na můj bodrý pokus pobavit jej výkladem o původu lidového označení tunelu, ke kterému jsme přijeli po nábřeží od Švermova mostu, reagoval pouze přitakávajícím mručením. Nebyl to asi dobrý nápad pokusit se přeložit cizinci název Husákovo ticho, zvláště bez možnosti pochopení širšího historického kontextu, jak mi brzy došlo. Ne nadarmo jsem kulturolog.

Zanechal jsem veškerých pokusů o konverzaci a mlčky domanévroval sešlé vozidlo Revoluční třídou až ke Kotvě, v jejíchž podzemních garážích jsem zaparkoval. Dál už jsme museli pěšky. V recepci jsem vyřídil veškeré formality a doprovodil Fletchera k jeho pokoji. Stručné poděkování a popřání dobré noci spolu s pevným stiskem ruky ukončilo mé první setkání s arkhamským profesorem. Teprve až cestou domů do Holešovic ve mně začal hlodat podivný pocit. Chvíli trvalo, než mi došlo, co to je.

Profesorovo zavazadlo. Vzhledem k chladnému počasí i dešti byl jeho pojízdný kufr až podezřele… teplý, ano, jinak to nejde říct. I když si na zavazadlo nenechal sáhnout a sám jej uložil do kufru auta, cítil jsem z něj jakési závany tepla. Hřál natolik, že dešťová voda se na něm velmi rychle odpařovala. Paměť mi zpětně přehrává okamžik, kdy Fletcher před hotelem vytahuje kufr z auta a z povrchu tmavě modré látky se zvedají obláčky páry.

Snad tam nakonec nepřevážel nějaké zvíře? A jak by ho vůbec dostal v kufru přes letištní kontrolu, nemluvě o tom, že v nákladních prostorách letadla bývá v deseti kilometrech asi pořádný mráz…?!

Sobota 2. října 199*

Neznám příliš dobře americký akademický život ani zvyky, které prováze jí počátek působení hostujících profesorů na jejich univerzitách. Rozhodně je však slušností nového, byť dočasného, kolegu nějak uvítat. Šéf naší katedry zpočátku uvažoval o tom, pozvat Fletchera jednoduše na pivo do hospody U Klobouku, kam jsme obvykle chodívali s kolegy po přednáškách (občas i mezi nimi), rychle si ovšem uvědomil, že i univerzitní neformálnost by měla mít nějaké meze, zvlášť když jde o významného zahraničního vědce. Byl jsem tedy pověřen přípravou večírku na uvítanou, který se měl konat přímo ve fakultních prostorách, konkrétně v největší posluchárně, patřící naší katedře.

Včerejší oslava byla nakonec poměrně skromná - zakoupil jsem padesát chlebíčků, kolega Zikmund, který pochází z ji homoravských Polešovic, obstaral dostatečné množství vína, katedrový džbánek na pivo byl připraven k rychlému naplnění přímo z pípy U Klobouku. Zúčastnili se všichni členové katedry a dokonce i externisté; nikdo si nenechal ujít příležitost seznámit se s člověkem, který má u nás přednášet o tak obskurním tématu, jako je Vampyrismus v kontextu světové kultury. Zájem skoro předčil rozruch kolem hostování jisté italské teoretičky feminismu, která u nás pobývala před dvěma roky a jejíž přednáškový cyklus předčasně skončil její hospitalizací poté, co ji inzultoval jeden rozběsněný macho.

Profesor Fletcher, ve velmi formálním oděvu, upjatý a takřka starosvětsky zdvořilý, se zdržel asi půldruhé hodiny, vypil dvě sklenky vína, s jistou opatrností ochutnal jeden chlebíček a velmi střídmě konverzoval s novými kolegy. V okamžiku, kdy se kolega Šebek chopil kytary a učebnou se začal nést sborový zpěv folkových songů a moravských lidovek, se Fletcher rozloučil a definitivně večírek opustil.

Skoro současně jsem odcházel z místnosti i já, i když pouze dočasně - za účelem návštěvy toalety -, a tak jsem měl možnost zahlédnout jeho vysokou postavu, lemovanou vlajícím baloňákem a shora rámovanou kloboukem, v osvětlené chodbě vedoucí ke schodišti. Kráčel rychle, s až nepřirozeně rovnými zády, a za pár vteřin zmizel za rohem. Opravdu divný pavouk; jestli takhle na té jejich univerzitě vypadají všichni pedagogové, tak to tam musí vypadat jak v domě Addamsových.

Při návratu jsem zahlédl na podlaze nějaký papír. Byl to dopis, na obálce s arkhamskou adresou profesora Fletchera, který mu zřejmě vypadl z kapsy, když odcházel. Vrátil jsem se na večírek, pevně rozhodnut vrátit Američanovi dopis při první vhodné příležitosti.

Úterý 5. října 199*

Teprve dnes, když jsem něco hledal v kapse bundy a narazil tam na obálku, jsem si vzpomněl na nalezený dopis. Nemám v povaze slídilství, ale jistá atmosféra tajemství, která se zdála obklopovat osobu hostujícího profesora z Arkhamu, mne přiměla porušit zásady slušného chování a nahlédnout do něj. Byl datován 3. září letošního roku v New Yorku a psán byl angličtinou, která pro mne, přiznávám, byla místy méně srozumitelná. Takhle jsem si jej přeložil:

Vážený kolego a milý příteli, zdá se, že náš experiment bude korunován úspěchem, neboť kolega H. z Budapešti potvrdil shodné výsledky i na své straně (podrobnosti Vám sdělím raději až osobně, buďte však ujištěn, že jde o zprávy více než pozitivní). Nyní tedy je na Vás, abyste k úspěchu naší věci přispěl také Vy svým dílem. Náš pražský přítel Vás bude očekávat na dohodnutém místě a v dohodnutou dobu.

Doufám, že přesun Objektu letadlem nezpůsobí nějaké technické problémy a že opatření námi učiněná budou dostatečná. Informujte mne včas o všech novinkách a rozhodně neztrácejte čas, neboť, jak dobře víte, celá záležitost musí být realizována o zimním slunovratu. Práce je ještě mnoho a času kvapem ubývá…

Vyřiďte mé vřelé pozdravy našemu drahému příteli v Praze a ujistěte jej, že ani my zde nepolevujeme ve svém úsilí.

Váš oddaný H. R. K. M.

Co to ale vlastně má znamenat? Není ten Fletcher nakonec zapleten do něčeho ilegálního, například do nějakého tajného výzkumu financovaného mafií? Už vidím, jak na naši katedru přijíždějí agenti FBI v černých oblecích a zrcadlových brýlích a vyslýchají pedagogy i sekretářku!

Nepochybuji o tom, že podobné představy by některé mé kolegy donutily k smíchu a k poukazu na úroveň mé oblíbené četby a filmů. Každý by však musel uznat, že informace, jež dopis obsahoval, jsou přinejmenším podivné, samozřejmě za předpokladu, že nejde o nějakou svéráznou hru nebo produkt Fletcherova černého humoru, o jehož existenci bych si ostatně dovolil pochybovat.

Neděle 10. října 199*

Vzhledem k poněkud jiným starostem, které jsem mezitím měl, jsem poměrně rychle pustil z hlavy podivný dopis (který jsem mezitím někam založil a jeho příjemce ho evidentně nepostrádal) i amerického profesora. Včera začal semestr a s ním i veškeré mé přednášky a semináře. Pohled na rozvrh, vyvěšený na nástěnce před dveřmi sekretariátu, mi mimo jiné prozradil, že Fletcherova přednáška připadá na každé úterý od 17.15, což je doba, kdy mám volno. Zvědavost mě opět začala poštívat k dalšímu sledování nemluvného Američana.

Ale než jsem se odhodlal navštívit Fletcherovu přednášku, zjistil jsem věc, která poněkud změnila mé plány. Podařilo se mi náhodou nahlédnout do sekretářčiných papírů, kde jsou také uvedeny seznamy adres všech pedagogů včetně externistů. U jména amerického profesora už byl připsán onen podnájem, který si sám sehnal…

Pátek 15. října 199*

Vím, že takováhle zvědavost má už blízko k obsesi a že všetečnost je špatná vlastnost, ale nemohl jsem si pomoct. Včera v podvečer jsem se (po krátkém vnitřním boji) vypravil do horní části Smíchova, kde teď profesor Fletcher bydlí.

Vystoupil jsem z tramvaje na Plzeňské, pod Klamovkou, a vyšlápnul kopec nad parkem až nahoru, kde jsem vpravo, v ulici Na Vršku konečně uviděl dům, jehož číslo odpovídalo Fletcherově nové adrese. Nakonec mě ani příliš nepřekvapila jeho zvláštní architektura.

Jednopatrová, okrově omítnutá stavba byla korunována sedlovou střechou se špičatým, po stranách vykrojeným štítem. Největší pozornost na první pohled vzbuzoval tříboký arkýř, nad prostředním oknem zdobený jakýmsi podivným znamením, podobným snad nejvíce zednářskému symbolu kružítka a úhelníku. Reliéf připomínající arabské písmeno jsem zahlédl také v horním pásu vedlejší stěny, částečně porostlé popínavými rostlinami, které splývaly z dřevěného balkonu, obepínajícího dům ze dvou stran ve výši prvního patra. Okna byla temná a dům působil opuštěně a prázdně. Tak prázdně, jako by ani neměl vnitřek, jako by mu chyběly místnosti a obvodové zdi a fasáda kryly pouze temnou prázdnotu, šířící se nekonečným prostorem.

Drobný, vytrvalý déšť mi stékal po krku a mě roztřásla zima. Nechtěl jsem zvonit u branky, ostatně nebylo proč, vlastně jsem ani nevěděl, proč mi ten Američan připadá tak divný. Ten dopis se dal vykládat různě, ostatně není vyloučeno, že jsem mu špatně rozuměl, moje angličtina není zcela dokonalá. A ten zvláštní vjem tepla z Fletcherova kufru? Počasí, a teplota vzduchu obzvlášť, dělají někdy různé divy; co o tom můžu vědět, a koneckonců, co je mi vůbec po tom, co si americký učitel vozí s sebou?

Venku v tomhle počasí vcelku pochopitelně nikdo nebyl, pouze v zatáčce ulice jsem zahlédl zmoklého chlapíka, který vypadal, jako když hledá něčí dům. Na tu vzdálenost jsem z něj moc neviděl, snad jen nějaký nejasný bílý pruh na hlavě.

Otočil jsem se a chtěl jsem se vydat zase z kopce dolů, když jsem to uslyšel. Pod úrovní běžného městského šumu, který je v Praze slyšet i v těch nejklidnějších čtvrtích, znělo hluboké basové dunění, které jsem původně přisuzoval nahlas puštěné hudbě v některém z aut, projíždějících nedalekou Bělohorskou. Ale místo aby mizelo, naopak sílilo. Takovéhle basy by těžko zvládla i ta nejmodernější aparatura, pásmo zvuku se pohybovalo hluboko pod obvyklým tónovým rozsahem běžných reproduktorů. Jeho zdrojem byl očividně právě dům, před nímž jsem stál, dům, v němž se ubytoval Fletcher. Připomínalo to tlukot gigantického srdce někde v podzemí. Vibrace procházely z chodníku do podrážek bot, jako by stovky divošských bubeníků v dusné džungli bušily do nástrojů na pokyn skrytého šamana.

Pocit chladu za krkem se změnil v mrazení, procházející celou páteří. Podzemní záchvěvy skončily stejně náhle jako začaly. Nehodlal jsem před tím podivným domem zůstat už ani vteřinu. Z kopce už jsem skoro běžel. Teprve když jsem o deset minut později seděl v tramvaji, jedoucí k Andělu, zjistil jsem, že v kapse bundy křečovitě svírám klíče od bytu, od jejichž kovového přívěsku jsem si rozřízl kůži na dlani. Poté, co jsem si krev otřel kapesníkem, mi konečně začal fungovat mozek.

Co to, ksakru, bylo? V Praze přece obvykle nebývá zemětřesení! Stejně tak pochybuju, že by takhle zněl zvuk třeba nějakých stavebních prací. Podvědomě jsem cítil, že to je něco mnohem zlověstnějšího, něco, po čem bych asi neměl pátrat…

Středa 20. října 199*

I přes tento znepokojivý zážitek mě zájem o počínání tajemného Američana nikterak neopustil, spíš naopak. Pokouším se sledovat jeho počínání na fakultě, i když naše výuka se kříží způsobem pro mne poněkud nevýhodným. Nechci však do celé záležitosti zasvěcovat kohokoli jiného, kdo by mi mohl při sledování pomáhat, protože jde o věc příliš neobvyklou, než aby mi někdo uvěřil. Předpokládám, že z Fletcherova chování, a třeba i z drobných indicií, nakonec vyčtu něco, co mi pomůže vysvětlit všechny ty podivnosti, které se k jeho osobě váží. V paměti mi utkvěla zmínka z dopisu jeho newyorského přítele o tom, že cosi musí proběhnout o zimním slunovratu. Ať už to je cokoli, zbývají mi tedy sotva dva měsíce na to, abych tuhle záhadu vyluštil.

Úterý 26. října 199*

Nevím to jistě, ale začínám mít pocit, že se mi profesor Fletcher záměrně vyhýbá. Při setkání na chodbě sice pozdraví, ale vyhýbá se jakémukoli bližšímu osobnímu kontaktu. Na poradách katedry předstírá mrtvého brouka, ostatně tak jako po celou dobu svého dosavadního působení u nás. Přesto se nemohu zbavit nejasného dojmu, že zejména já jsem tou osobou, které se nějakým způsobem obává. Tuší snad, že se zajímám o jeho tajemné poslání v Praze?

Středa 27. října 199*

Dnes odpoledne, když jsem měl konzultační hodiny, jsem zahlédl Fletchera něco kutit na chodbě. Nikdo na konzultace nepřišel a já si, ani nevím proč, nechal pootevřené dveře od kanceláře. Připravoval jsem si přednášku o mýtech a stereotypech české obrozenecké společnosti, když do šumění deště, narážejícího do střechy, zazněl z chodby podivný, skřípavý zvuk. Opatrně jsem přešel ke dveřím a vyhlédl ven škvírou mezi dveřmi a dveřním rámem.

Má pozorovatelna nemohla být umístěna výhodněji. Viděl jsem Fletcherova záda v šedém pulovru, jak se sklání před starou prosklenou skříní, v níž jsou již snad po desítky let uloženy staré svázané ročníky různých odborných časopisů. Američan si zřejmě prohlížel jeden ze svazků, protože vzápětí jsem viděl, že jej ukládá zpět do skříně a zatahuje posuvné sklo, které vydávalo zvuk, jenž mě vyrušil od práce. Uskočil jsem zpět do místnosti právě v okamžiku, kdy se Fletcher začal pokradmu rozhlížet, jako by se chtěl ujistit, jestli ho někdo neviděl. Mimochodem, na tuto dobu bylo v našem patře velmi klidno, už nejméně čtvrt hodiny po chodbě nikdo neprošel, ale zítra je koneckonců státní svátek, tak asi proto. Vzápětí jsem zaslechl tiché, rychlé kroky, kterak se vzdalují za roh, kde podivínský profesor se dvěma kolegy sdílí kancelář. Vrátil jsem se zpátky k přípravě, ale na práci jsem se soustřeďoval jen těžko.

Uplynulo asi dvacet minut, když jsem uslyšel klapnutí jeho dveří a kroky v opačném směru. Prošel kolem mých dveří, takže jsem škvírou zahlédl baloňák mizící v šeru chodby směrem k východu. Počkal jsem ještě tři minuty a pak zvolna vyšel na chodbu a přistoupil ke skříni s časo pisy. V místech, kde jsem viděl stát Fletchera, padal za sklem prach na dlouhou řadu svázaných ročníků Zeitschrift für Psychologie někdy z předválečné doby. Odsunul jsem sklo a přejel pohledem hřbety. Jedna z knih byla povysunuta z řady. Prach na vazbě byl místy setřený a za předsádkou něco vězelo. Na zem vypadl přehnutý svazek papírů. Rozhlédl jsem se kolem, podobně jako před chvílí Fletcher, a zmizel se svou kořistí na sekretariátu, kde naštěstí zrovna nikdo nebyl. Okopírovat papíry a vrátit je zpátky do knihy a tu do knihovny bylo dílem sotva deseti minut.

Zapomněl jsem na přípravu přednášky a vrhl jsem se na zkoumání nálezu.

Část písemností byla evidentně kopií stránek z deníku, podle písma tak asi dvě stě let starého. Mezi záznamy se občas objevovaly nákresy předmětů, které jsem nedokázal na první pohled identifikovat. Zbytek tvořily papíry s textem v současné angličtině, zřejmě Fletcherovy vlastní poznámky. Závan chladného vzduchu z pootevřených dveří mne přinutil vstát a zavřít je. Venku už nastala úplná tma, prořezávaná jen svítícími okny a provazy deště.

Pokusil jsem se nejdříve vyluštit alespoň něco málo z onoho starého deníku. Písmo bylo místy těžko čitelné, obtíže mi činila i archaická angličtina, ale i tak jsem pochopil, že jde o část záznamů amerického kvakerského misionáře z konce osmnáctého století, který mezi posledními novoanglickými indiány z kmene Pekotů sbíral legendy a pověsti. Ebenezer Thompson (tak se jmenoval ten pastor) se zvláště zajímal o uctívání jakýchsi starých a obávaných božstev, s nimiž indiánští šamani vstupovali do kontaktu prostřednictvím rituálů, jejichž podobu se ovšem zdráhal popsat…

Klepání na dveře mne vytrhlo ze čtení. Do kanceláře nahlédl profesor Fletcher.

„Promiňte, pane kolego, moc se omlouvám, zřejmě jsem někde zapomněl deštník. Nezahlédl jste ho náhodou, prosím?“ Zdálo se mi, že si mě pátravě prohlíží, jeho pohled vzápětí sklouzl na psací stůl (papíry, které jsem četl, jsem v úleku instinktivně zasunul pod hromádku seminárních prací).

„Ne, bohužel.“ Uznávám, že jsem asi měl říct víc, ale leknutí z jeho neočekávaného návratu mě zbavilo řeči i duchapřítomnosti. A co horšího, bojím se, že to na mně bylo vidět.

„Nevadí.“ Gestem naznačil, že místo deštníku použije tašku, kterou držel v ruce, lehce se usmál a potichu za sebou zavřel. Než jsem se úplně vzpamatoval, zaslechl jsem z chodby i skrze dveře povědomé zaskřípění odtahovaného skla knihovny. Čekal jsem, jestli se ještě jednou nevrátí, ale vzápětí jsem uslyšel vzdalující se kroky. Sám jsem o sobě nevěděl, že jsem tak iracionální, vždyť co by nakonec mohl poznat? Pochybuji, že by kontroloval otisky prstů. I jeho podezřívavý pohled jsem nakonec začal považovat za výplod svého strachu, i když nelze popřít, že za těchto podivných okolností se lze nadít čehokoli.

Fakulta asi opravdu není nejlepším místem, kde je možné studovat věci, k nimž jsem přišel způsobem ne zcela čestným. Pečlivě jsem kopie uložil do pevných papírových desek s chlopněmi, vložil je do batohu a vyrazil do deště. Doma bude větší klid.

Čtvrtek 28. října 199*

Strávil jsem neklidnou noc. To, co jsem četl skoro do rána, ve mně zanechalo pocit čehosi slizce hnusného a zároveň dojem, že určitě musí jít o halucinaci nebo kolosální kanadský žert.

Proboha, vždyť je konec dvacátého století, kosmické sondy létají k hranicím sluneční soustavy, počítačové systémy řídí dopravu, nemocnice a průmyslovou výrobu… a v Arkhamu se skupina vědců, notabene z mého vlastního oboru, zcela vážně zabývá něčím tak šíleným!!! Pokud je to všechno vůbec pravda.

Před mýma očima se objevovaly nákresy bizarních oltářů složených z megalitů, které indiáni před mnohými generacemi vystavěli v lesích Nové Anglie, aby mohli komunikovat s bytostmi z hlubin času a vesmíru. Starý americký kněz se dokonce na jedné straně svého deníku pokusil napodobit původní výslovnost magických inkantací, jež bylo možné jen těžko připsat lidskému hrdlu. Podivná jména jako Yhe, Nug-Soth nebo Dho-Hna určitě neměla svůj původ v jakémkoli, byť dávno mrtvém indiánském jazyku.

Ještě větší znepokojení ve mně však vzbudily Fletcherovy poznámky. Pochopil jsem z nich, že studium Thompsonových záznamů doplnil informacemi z dalších, mnohdy značně obskurních knih (vedle Klíčků Šalamounových, Steganographie opata Trithemia a De Occulta Philosophia Cornelia Agrippy se dosti často odkazoval na prastarý Necronomicon šíleného Araba Abdula Alhazreda), aby rekonstruoval děsivé rituály, jejichž výsledkem mělo být vyzvání Těch z Venku, jak zde bylo doslovně napsáno. Celá záležitost byla navíc součástí výzkumu vědeckého týmu arkham ské katedry antropologie (rád bych věřil, že jedině bez souhlasu vedení zdejšího vysokého učení), plnícího úkoly, jejichž povahu jsem nedokázal z těchto poznámek dešifrovat. Profesor Fletcher sám si vzal na starost Bránu Prudkého horka, ať už to mělo znamenat cokoli.

Měl jsem pocit, že v pokoji prudce poklesla teplota, a já se začal chvět zimou. Vzhledem k sychravému podzimnímu počasí jsem nastavil i na noc termostat topení na devatenáct stupňů. Zkontroloval jsem ho, ale vše se zdálo být v pořádku. Při pomyšlení na to, že bych se vrátil k četbě těch ohavností, mě takřka zachvátila prudká nevolnost. Zasunul jsem papíry pod hromadu knih na psacím stole, abych nebyl nucen se na ně dívat, a šel jsem spát. Bylo za pět minut dvě a venku hustě pršelo.

Rozrušení z kuriózních zjištění a z otázek, které z nich plynuly, mi však nedovolilo usnout a nepokojně jsem se převaloval v posteli. Pod zavřenými víčky mi plula znamení, jejichž výstřední názvy jako Voor, Kish nebo Koth vzbuzovaly ty nejmorbidnější fantasmagorické představy. „Učiň gesta, jež přivolají Staré a poručí jim znovu vkročit na Zemi…“ „Přivolej strašlivého Azathotha, až Slunce dostoupí znameníSkopce, Lva nebo Střelce…“ „Staříbyli, Staří jsou a Staří budou. Přišli z temných hvězd dřív, než se zrodil člověk, neviděni a ohavní sestoupili na mladou Zemi.“

Proboha!

Čtvrtek 4. listopadu 199*

Nevím, jak dalece jsem ovlivněn všemi těmi podivnostmi, které jsem před pár dny četl, nebo jestli se u mě už opravdu projevuje paranoia, ale mám pocit, že mne někdo sleduje. Dnes jsem byl v rámci svého semináře, věnovaného českému národnímu obrození, se studenty na exkurzi na Olšanských hřbitovech. Chtěl jsem jim ukázat náhrobky předních obrozenců a pohovořit přitom o pohřbech slavných osobností devatenáctého století. Počasí bylo vpravdě dušičkové, kapky deště pleskaly do vlhkého spadaného listí, které hnilobně páchlo, a oblak páry, kterou náš malý hlouček ve vlhkém vzduchu vydechoval, se vznášel nad hroby jako výron ektoplazmy při spiritistické seanci (sakra, už z toho asi opravdu šílím!). Studenty moje vyprávění evidentně příliš nebavilo, v tomhle počasí je určitě příjemnější sedět u grogu nebo svařeného vína někde v hospodě, ale fakultní bodový systém byl nemilosrdný a body za jakýkoli, byť nudný seminář se hodily.

Když jsme se zastavili před vysokou stélou Miroslava Tyrše, korunovanou plastikou sokola s rozepjatými křídly, a já líčil velkolepý pohřeb zakladatele národní tělovýchovné organizace, zahlédl jsem periferním viděním pohyb za řadou zadních stěn hrobek, které tvořily jakousi souvislou zeď, ohraničující náměstíčko kolem Tyršova náhrobku. Zpočátku ten člověk vypadal jako obyčejný návštěvník, možná hledající hrob příbuzného, ale záhy mi začalo být nápadné, že kamkoli jsme se přesunuli, vždycky jsem jej někde v pozadí zahlédl. Zjevně si dával pozor, aby se nepřiblížil na kratší vzdálenost.

Nebyl o moc vyšší než já, v černé bundě a černých kalhotách, neodhadnutelného věku, v podstatě nenápadný člověk, jakých chodí po ulici spousta. Jen jedna věc na něm byla i zdálky zvláštní - v tmavých vlasech, jejichž konce mu padaly až na límec bundy, se leskl sněhobílý pramen; jestli to byl módní výstřelek nebo dílo přírody, opravdu netuším. Právě tohle mi připomnělo, že něco takového měl i ten, koho jsem před časem viděl poblíž Fletcherova domu na Smíchově.

Celou hodinu našeho pobytu na hřbitově se pohyboval v našich stopách. Nechtěl jsem před studenty předvádět divadlo, ale nepopírám, že jeho přítomnost mě značně znepokojovala. Ještě u hlavní brány, kterou jsme vycházeli na Vinohradskou, jsem se nenápadně ohlédl přes rameno a viděl jsem ho, jak směřuje k východu. Když jsem se rozloučil se studenty a vydal se na Floru na tramvaj, následoval mě v bezpečném odstupu podél hřbitovní zdi. Naše cesty se rozešly teprve u stanice metra - vběhl jsem na nástupní ostrůvek tramvaje a můj tajemný stín pokračoval poklidným tempem přes křižovatku dál po Vinohradské.

O něco později mě napadlo, že vlastně vůbec nevím, jak vypadá Fletcherův pražský přítel, u kterého bydlí. Mohl to být on? Že tohle sledování nějak souvisí s tajemstvím, které skrývá ten Američan, o tom nepochybuji. Zjistil profesor nakonec, že jsem si okopíroval poznámky, které schoval na fakultě? Těžko říct, každopádně mě příliš neblaží představa, že mě sledují neznámé oči…

Úterý 9. listopadu 199*

Nevím, jestli jsem nakonec neudělal fatální chybu, ale z hlavy mi stále nejde Fletcherův kufr, respektive ta věc, která ho tak podivně zahřívala. Možná, že v tom by se mohl skrývat klíč k celé záhadě. Je mi jasné, že představa nalezení toho, co hledám, je poněkud naivní, ale v tomhle případě veškerá logika a zdravý rozum musejí jít prostě stranou.

Náhoda mi opět pomohla způsobem, který bych jinak považoval za málo pravděpodobný. Minulý týden jsem zaslechl Fletchera, jak komusi (anglicky, protože češtinu ovládá dost lámaně) říká do telefonu, že od osmého listopadu bude na dva dny v Brně. A co je důležité, jede tam prý i se svým kolegou, u něhož bydlí.

Včera večer jsem si tedy, poučen kriminální četbou, oblékl výhradně tmavé oblečení (černé džíny, černý rolák, starou tmavomodrou bundu a na hlavu černou pletenou čepici) a vybaven baterkou jsem se vydal k domu Fletcherova přítele. Okna byla tmavá, stejně jako při mé první návštěvě před třemi týdny. Už tenkrát jsem si všiml, že na rozdíl od okolních domů tenhle není hlídán psem, což je pro mě samozřejmě nesporná výhoda.

Mým původním záměrem bylo, podobně jako kdysi, jen obhlédnout dům zvenku a lámat si hlavu nad tím, co si to ten Američan a jeho neméně podivný český kamarád pouštějí za divnou muziku, že mě dokázali vyděsit ve dne na městské ulici. Ale zvědavost opět přemohla veškerou opatrnost, navíc jsem mohl kalkulovat s tím, že jeho obyvatelé tam toho večera určitě nejsou.

Obešel jsem dům, aby mě někdo nezahlédl z ulice - obával jsem se vracejících se opilců, případně náhodně projíždějícího automobilisty. a vůbec všech příliš zvědavých a nespavostí trpících spoluobčanů. Přelézt prkenný plot, vysoký jako průměrně vzrostlý muž, nebylo i přes moji nevalnou fyzičku příliš velkým problémem. Vlhké špičky tújí, které tvořily optickou bariéru kolem celého pozemku, mě švihly přes obličej a já se zřetelným mlasknutím dopadl do měkké hlíny. Bylo úplně jasno a na pozadí černomodré oblohy se skvrnami světla pouličních lamp se přede mnou rý sovaly kontury domu. Pomalým, ale poměrně jistým krokem jsem se k němu vydal.

Zahrada nebyla příliš velká a ani příliš osázená stromy. Trávník končil před zadním traktem domu betonovou plochou, širokou tak asi deset metrů. Chvíli mě zdrželo klubko zahradní hadice, do kterého jsem se zamotal, ale rychle jsem tuto překážku překonal. Nějak jsem si nedokázal představit, že bych měl zkoušet, zda jsou zamčené dveře nebo dokonce, že bych se měl pokusit vylomit tabulku některého z přízemních oken, takže jsem se jen chvíli nerozhodně rozhlížel, kudy kam. Pohled mi nakonec sklouzl na čtyři sklepní okénka - k mému nesmírnému údivu bylo jedno z nich vyklopeno směrem ven.

Asi bych se těžko uživil jako profesionální zloděj, neznám ty správné fígle, s jejichž pomocí se člověk může někam vloupat. I proto trvalo dost dlouho, než se mi podařilo prosoukat se okénkem do sklepa, přičemž za další velký úspěch jsem považoval fakt, že jsem nevymáčkl sklo, o které bych se určitě nepříjemně pořezal. Sklep vypadal ve světle baterky úplně nevinně, pokud se to dá takhle říct. Bůh ví, co jsem vzhledem k podivnému vnějšku domu očekával. Žádné mumie ani tajemné artefakty, jen trocha běžného nářadí, nějaký rozbitý nábytek a podobné harampádí. A v rohu starý zaprášený ponk. Po krátkém schodišti jsem vystoupal ke dveřím, jež vedly na chodbu, a s lehkým zamrazením zjistil, že nejsou zamčené.

Přes všechen strach, který jsem měl, jsem nakonec postupně prošel všechny místnosti v přízemí a pak i v prvním patře. Jistě, bylo to bláznovství, ale moje posedlost zjistit pravdu byla už tak silná, že mě ani tohle pomyšlení nedokázalo zastavit v aktivitě, která mi mohla vynést i pár let vězení, kdybych byl náhodou dopaden.

V kuchyni byl až úzkostlivý pořádek a v obou ložnicích, v přízemí i v patře, bylo ustláno. Dům jako kdyby jen spal a čekal na návrat obyvatel.

Zběžná prohlídka při baterce Američanův podivný kufr nikde neodhalila, a tak jsem se vydal na zpáteční cestu. Vrátil jsem se do sklepa a už jsem se připravoval k opětovnému prolézání okénkem, když jsem pocítil něco, co vzbudilo moji pozornost a co jsem při cestě dovnitř nezaregistroval. Levou tvář mi ochladil závan studeného vzduchu, který proudil odkudsi ze tmy.

U ponku jsem koutkem oka zahlédl sotva znatelný přísvit. V hloubi duše jsem byl odhodlán co nejdřív opustit ten podivný prázdný dům, na druhou stranu mě neodolatelně lákalo zjistit co nejvíc o záhadném Američanovi a o všem, co se ho týká. Vedle stolu, za hranou staré skříně, určené zřejmě na uskladňování nářadí, prosvítalo slabé, ale přesto zřetelné světlo.

Vzal jsem baterku do zubů a oběma rukama zabral za skříň ze strany. Byla kupodivu mnohem lehčí, než bych odhadoval; zřejmě byla prázdná. Za ní světlo rýsovalo hranu dveří, barvou (alespoň jak se dalo ve světle baterky vidět) splývající do značné míry se zdí. Byl jsem připraven je třeba vyrazit, ale jak jsem vzápětí zjistil, nebylo to třeba. Na to, jak omšele vypadaly, šly otevřít až příliš dobře, evidentně byly jejich závěsy naolejované, což svědčilo o častějším používání.

Kužel světla z mojí baterky odhalil sešlapané kamenné schody. Na pár vteřin jsem zhasl, abych zjistil, odkud se vlastně line světlo, které mě upozornilo na existenci tohoto tajného vchodu. Zdola dopadala na schodiště stříbřitá záře, která měnila vlhké stěny v cukrovou polevu, schody v ledo vé stupně a vrhala na ně můj roztřesený stín. Opět jsem rozsvítil a vydal se pomalu dolů. Vstříc se mi vyvalil zatuchlý pach.

Stále nechápu, kde jsem sebral odvahu vstoupit do podezřelého podzemí toho ještě podezřelejšího domu, a asi to ani nikdy nepochopím. Byl jsem jako zhypnotizovaný. To, že jsem neměl strach, mi teď připadá psychologicky opravdu podezřelé, snad ten zápach působil jako jakési anestetikum.

Tunel, vedoucí od úpatí schodiště, osvětlený stříbřitým mihotáním, nebyl příliš dlouhý. Byl to skutečně tunel - nikoliv zděná chodba - který snad nemohlo vyrazit žádné lidmi vyrobené mechanické zařízení. Vypadal spíš jako přístup do doupěte nějakého obřího krtka nebo snad červa. Ústil do okrouhlého prostoru o průměru zhruba deseti metrů, pokud jsem byl schopen to odhadnout, jehož stěny vydávaly ono podivné světlo. Opatrně jsem přejel zeď rukou. Pokrývala ji snad vrstva nějakých fluorescenčních mikroskopických hub nebo šlo o zcela nový, u nás dosud neznámý nátěr? Těžko říct, nikdy jsem nic takového neviděl.

Co však bylo ještě daleko podivnější, to byly reliéfy pokrývající prakticky celou zeď odzdola až ke stropu. Studoval jsem kdysi také dějiny umění a jsem tedy schopen kulturně zařadit kdejaký výtvarný projev, ale něco podobného mi bylo úplně neznámé. S takovou spletí postav, kombinujících tvary lidské, zvířecí i rostlinné, jsem se dosud nesetkal. Jedno vím ale určitě - čím déle jsem si ty obrazy prohlížel, tím více ve mně narůstal nevylíčitelný hnus.

Ne, něco takového nemělo na naší planetě obdoby a jistě ani místo. Bylo to cosi, co vidí ve svých nočních můrách šílenci v nejtěžších stadiích duševní choroby, kdy již jejich mozek prakticky zcela vypovídá službu a oni sami stojí na pokraji smrti v děsivých konvulzích svalstva, které přestalo být řízeno nervovou soustavou. I pekelné vize Hieronyma Bosche a Pietra Breughela přes všechnu svou démoničnost postrádají onu zvrácenou geometrii, na niž jsem tehdy hleděl, nevyzařují ten nezemský děs, který mne ochromoval a zbavoval posledních zbytků zdravého rozumu. Obrátil se mi žaludek a já začal zvracet na kamennou dlažbu, zdobenou podobně odpornými výjevy jako stěny.

Netuším, jak jsem se dostal ven. Vzpamatoval jsem se teprve v okamžiku, kdy jsem se křečovitě drápal přes plot. Nohy se mi třásly jako po dlouhém vyčerpávajícím běhu, kyselá pachuť zvratků a žaludečních šťáv přebila veškeré další vjemy. Kdyby mě někdo viděl na ulici, bezpochyby by mě považoval za opilce vracejícího se z hospody. Teprve ve světle pouliční lampy jsem se podíval na hodinky. Od okamžiku, kdy jsem vnikl na pozemek toho hrůzného domu, uplynulo sotva sedmadvacet minut.

Vyčerpalo mě to natolik, že jsem se probudil až v jednu po poledni (naštěstí jsem dnes neměl žádné přednášky). Ještě teď nedokážu jíst a ruce se mi třesou natolik, že skoro nemůžu psát. Proboha, do čeho jsem se to zapletl…

Neděle 14. listopadu 199*

Od toho bizarního zážitku v ulici Na Vršku se profesoru Fletcherovi podvědomě vyhýbám. Zdá se, že on sám se o mne nijak zvlášť nezajímá, nebo přesněji řečeno, věnuje mi stejnou pozornost jako ostatním členům katedry. Ať o tom všem přemýšlím sebevíc, nenacházím žádné logické a přirozené vysvětlení všech těch podivností, která profesora obestírají. Pokud by samozřejmě člověk nakonec nechtěl věřit tomu, že ctihodní američtí antropologové napodobují indiány ve snaze vyvolat nějaké mimozemské bytosti. Jak absurdní představa!

Také se nemohu zbavit dojmu, že se v celé té záležitosti vyskytuje nějak příliš moc náhod. Fletcherovi náhodou vypadne na chodbě z kapsy dopis a ani se pak po něm neshání, náhodou ho přistihnu, jak schovává podivné a pro něj zřejmě velmi důležité dokumenty na fakultě (a pak se ještě vrací pod záminkou hledání deštníku zpět), a v domě, kde bydlí a který je na krátkou dobu prázdný, je náhodou otevřené okénko do sklepa, který směrem do domu není zamčený. Tohle všechno tak trochu zavání tím, že mě někdo tahá za nos…

S rizikem, že se možná zesměšním, jsem e-mailem kontaktoval jednoho ze svých bývalých studentů, který v současnosti dělá postgraduál ve Státech na Wellesley College, a požádal jej, zda by nemohl nenápadně zjistit nějaké podrobnosti o Fletcherovi, o jeho pověsti mezi americkými kolegy a vůbec o katedře antropologie Miskatonické univerzity. Jeho odpověď, došlá už po dvou dnech, mě příliš neuspokojila.

Jeremy Fletcher patřil prý někdy před patnácti lety mezi vycházející hvězdy americké antropologie, vydal dvě knihy, které vzbudily v odborných kruzích pozornost, nemluvě o vcelku příznivých recenzích v odborných časopisech, ale před nějakými sedmi lety se náhle publikačně odmlčel, přestal se zúčastňovat konferencí a podle mínění některých svých kolegů se zahrabal na provinční univerzitě v novoanglickém Arkhamu. Tamní katedra antropologie je hodně zaměřená na folkloristiku a regionalistiku, její sborníky obsahují většinou příspěvky ke zvykům a nářečím původního indiánského obyvatelstva i pozdějších bílých osadníků Nové Anglie, ale celkově toto vědecké pracoviště údajně patří spíš k průměrným, pokud člověk přímo nechce říct k nezajímavým.

Řekl bych, že z těchto informací nevyplývá nic znepokojujícího. Snad bych ještě mohl zjistit, jak na Fletchera přišel náš šéf. Toho bych z žádného spiknutí určitě podezřívat nedokázal, nicméně je třeba prověřit vše.

Středa 24. listopadu 199*

Fletcher odjel na tři dny do Vídně. Vzpomněl jsem si na dopis, který v říjnu na fakultě ztratil, a hned mě napadlo, jestli si náhodou neudělá současně (nebo i třeba místo toho) výlet do Budapešti, aby si tam porozprávěl s kolegou H. o jejich experimentu.

Od šéfa katedry jsem se dozvěděl, že Fletcher projevil zájem o hostování v Praze sám. Hledal nějakou evropskou univerzitu, která by mohla mít zájem o jeho poněkud specifické zájmy, a jeden přítel mu doporučil Prahu. Kdo to byl, to šéf nevěděl a zdálo se, že ho to ani příliš nezajímá - on sám je evidentně rád, že tady Fletchera i s těmi jeho vampýry má, tolik zahraničních vědců k nám přece jen nejezdí, abychom si mohli dovolit si nějak zvlášť vybírat. Snažil jsem se předstírat, že se vyptávám jen tak, a doufám, že se mi to podařilo; nenápadnost přece jen asi nepatří k typickým rysům mé osobnosti.

Kdo byl ten nejmenovaný Fletcherův přítel, který mu tak doporučoval Prahu? Nebyl to nakonec někdo odsud, s kým se zná? A není ten majitel podivného domu na Smíchově nakonec někdo z našeho oboru? Není nic snadnějšího. Od čeho máme internet?

Jak jsem hbitě zjistil, dům i pozemek byl v katastru nemovitostí zapsán na jméno František Nevekla, což rozhodně nebyl nikdo, koho bych z fakulty znal. Pro jistotu jsem se podíval do přehledu univerzitních přednášek, ale nikdo takový tady opravdu nefiguroval. Ostatně ani to, že znám jméno majitele onoho domu, mnoho neznamená, vždyť to ani nemusí být ve skutečnosti ten Fletcherův pražský přítel, třeba pan Nevekla dům jenom někomu pronajímá… Moc pozitivních informací jsem tedy zatím nezjistil.

Sobota 27. listopadu 199*

Celý měsíc jsem odolával pokušení ponořit se znovu do těch kopií Fletcherových papírů. Čím více se blížilo datum zimního slunovratu, tím víc jsem si ale uvědomoval, že vlastně vůbec nic o celé té věci nevím, všechno byly jen dohady a nejasné indicie, což mně působilo doslova muka. Kdo je povahou takový zvědavec jako já, pochopí, co to znamená.

Včera jsem tedy vyhrabal zpod hromady různých papírů na svém psacím stole ony kopie a s takřka fyzickým odporem jsem je začal opět pročítat, raději se slovníkem v ruce. Zdálo se, že na zdárný výsledek rituálu mělo mít vedle správně pronesených zaříkávadel a precizně konstruovaného oltáře určující vliv také místo, postavení planet a fáze Měsíce.

Jestliže záměr profesora Fletchera a jeho arkhamských kolegů skutečně souvisel s tím, o čem psal kdysi Thompson, pak zimní slunovrat byl tím správným datem. Stačilo zalistovat ve stolním kalendáři, abych zjistil, že onoho dne je Měsíc těsně před úplňkem a Slunce stojí naposledy ve znamení Střelce.

Zní to možná podivně, ale teprve teď začínám věřit, že by na celé té šílenosti snad mohlo být alespoň něco málo pravdy. I když zároveň nepopírám, že bych byl přece jen raději, kdyby to nakonec byla nějaká mystifikace mých kamarádů, se kterými se občas scházím v hospodě Na zelené louce. Počkám si na slunovrat, tehdy se snad všechno vyjasní…

Pátek 17. prosince 199*

Už je to tady! Zdá se, že mi Fletcherova špatná znalost češtiny nabízí mimořádnou příležitost zjistit, kdy a kde přesně hodlá realizovat ono prapodivné divadlo. Čirou náhodou (už zase!) jsem totiž zahlédl na jeho stole papírek s načmáranou poznámkou, kterým jej zřejmě vybavil jeho pražský přítel, aby věděl, kam má jít. Stálo tam: Paví vrch, 19.05. To mimochodem není příliš daleko (alespoň vzdušnou čarou) od Fletcherova bydliště.

Dnes skončily přednášky, vánoční dárky pro příbuzné a nejbližší přátele mám nakoupené, tak proč bych předvánoční čas nemohl trávit - byť poněkud netradičně - po svém? Ostatně, jak vím, nebudu sám…

Středa 22. prosince 199*

Všechno je jinak, než jsem v hloubi duše doufal, že je, že prostě musí být! Ne, nešlo o žádnou mystifikaci ani o žert, skutečnost je mnohem zlověstnější a děsivější, než bych byl tušil. Spaluje mě horečka a ruce se mi třesou tak, že mu sím dělat dlouhé přestávky, abych vůbec mohl dál psát. Musím to všechno, co se stalo, popsat, musím si nějak srovnat myšlenky, nebo zešílím.

Včera bylo už kolem třetí hodiny odpoledne šero jako v prvních minutách po západu slunce. Šedivé mraky, které se zdály viset tak nízko nad střechami domů, že by si na ně člověk mohl sáhnout, v krátkých intervalech vysypávaly řídký sníh, který se na ulici měnil ve špinavou mokrou břečku. Nejkratší den v roce vypadal letos smutněji a depresivněji než kdykoli předtím.

Oblečení jsem zvolil obdobné jako při své noční návštěvě smíchovského domu, tedy všechno v černé nebo alespoň tmavohnědé barvě. Naštěstí jsem vlastníkem černé kožené bundy s teplou vložkou a kožešinovým límcem. Pletená čepice, která se dá přetáhnout přes uši, kožené rukavice a důkladné turistické boty doplňovaly vybavení člověka, který hodlá strávit část zimní noci pod širým nebem. Letošní prosinec sice patří k těm teplejším, ale i při teplotě kolem nuly je možné pořádně promrznout. Do batohu jsem proto přibalil také velkou termosku s čajem, štědře smíchaným s rumem, a samozřejmě jsem nezapomněl ani na baterku, která jistě nalezne své uplatnění. Byl jsem si dobře vědom, že nejdu jen tak na nějaký výlet, a i když nepatřím k žádným rváčům, ozbrojil jsem se vystřelovacím nožem, který mi kdysi daroval bratranec Karel. Napadlo mě, že pokud je jen částečně pravda to, co jsem četl, tak mi nějaký nůž asi nebude moc platný, ale mít s sebou cokoli je stále lepší, než mít holé ruce, alespoň z psychologického hlediska.

Tahle část Smíchova v okolí Santošky pro mě měla vždycky zvláštní kouzlo. V zeleni se skrývají více či méně udržované secesní vily a klikatící se uličky vydechují atmo sféru poklidného předměstí. Paví vrch je homolovitý, po úbočí křovím zarostlý kopec, tyčící se nad rušnou Radlickou, a dá se na něj poměrně pohodlně vyjít z ulice Na Pavím vrchu, což byla také cesta, kterou jsem zvolil.

Bylo krátce před půl sedmou. Mraky se roztrhly a odhalily sametově černé nebe poseté hvězdami. Tmu prosvěcovaly ještě vycházející obrovský úplněk a modravá okna domů, za nimiž se mihotaly televizní obrazovky. Už od levotočivé zatáčky cesty pod úbočím kopce jsem shora zaslechl tlumené hlasy. Co nejtišeji jsem se ponořil do křoví vedle cesty a opatrně vystoupal až k jejímu konci na okraji travnaté plochy, teď pokryté lehkým sněhovým popraškem, která tvořila vlastní vrcholek kopce. Zaujal jsem pozici v křoví, jež vzhledem ke tmě skýtalo poměrně bezpečný úkryt (jak jsem si alespoň myslel).

Fletcher a jeho pomocníci si docela pospíšili. Naštěstí pro mne stáli všichni zády k mé skrýši. Poznal jsem vysokou profesorovu postavu, s ním tam byli další tři muži, kteří se pohybovali kolem šesti kolmo stojících, zhruba dvoumetrových kamenů, rozmístěných do kruhu v pravidelných intervalech. Viděl jsem ty megality docela zřetelně, protože je kromě měsíce ozařovaly výkonné svítilny v rukou těch lidí. Stále žasnu nad tím, jak je tam dostali, museli asi použít náklaďáky, těžko si představit, že by je tam přinesli na zádech.

Jeden z mužů nesl v náruči něco zabaleného, co pak položil na zem před temný útvar v samém středu toho megalitického kruhu. Vzápětí veškerý ruch ustal a všichni se, včetně profesora, shromáždili do skupinky a zjevně spolu potichu hovořili. Zdálo se, že přípravy jsou u konce a že na něco čekají. Podíval jsem se na hodinky. Bylo 18.38.

Když jsem znovu vzhlédl, do týla mě něco zastudilo. Myslel jsem, že mi snad spadl na hlavu sníh z větve keře a chtěl jsem si dlaní přejet zátylek, ale tichý hlas mě anglicky upozornil, abych se nehýbal a ústí pistole se mi pevněji opřelo o lebku. Ztuhl jsem do pozice podobné jednomu z těch kamenů na pláni přede mnou. Ruka neviděného člověka mi rychle a profesionálně prošacovala oblečení a zabavila nůž i baterku. Ze zad mi onen neznámý strhl batoh. Pak jsem byl vyzván, abych šel kupředu.

Došli jsme až k diskutující skupince. Profesor Fletcher mě přivítal přátelsky, skoro jako bych přišel na nějaký večírek a on byl pozorným a laskavým hostitelem. Než jsem stačil cokoli říct, dva z jeho společníků ke mně přistoupili a poměrně neurvale mě přivlekli k onomu útvaru, k němuž předtím jeden z nich něco pokládal. Vyklubal se z něj kamenný kvádr, ve všech čtyřech rozích opatřený kovovými oky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrtví a neklidní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.