Josef Kopta

Byl český spisovatel, především prozaik, publicista.

Vystudoval obchodní akademii v Praze. Po maturitě v roce 1912 se stal úředníkem ve spořitelně v Libochovicích. Po roce pracoval v České průmyslové bance v Praze.

Na konci roku 1914 musel narukovat do armády, dostal se na východní frontu a v květnu dalšího roku byl zajat. Ze zajateckého tábora odešel v roce 1916 do České družiny, v roce 1917 vstoupil do československých legií. Zde začal také pracovat jako redaktor v Čs. deníku v Jekatěrinburku.

Koncem roku 1920, po cestách po Japonsku, se vrátil do Prahy. Stal se tajemníkem Památníku odboje. V roce 1925 odešel z armády a pracoval postupně v redakcích. Posléze se věnoval jen literární tvorbě.

Po druhé světové válce působil na ministerstvu informací a do roku 1949 v Kanceláři prezidenta republiky.

Láska v pěti podobách

Pět příběhů o lásce v různé podobě, v různém čase a v různých společenských vrstvách tvoří samostatná dílka, vyprávějící o lásce věrné a trpělivé (Dyonides a Brygida), tragické a marné (Zlé znamení), romantické a vysněné (Stříbrné anemónky), měšťácké a proletářské (Žena a puritán), žárlivé a mstivé (Eliška a dva)

Josef Kopta

Láska v pěti podobách

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Josef Kopta – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-74-1

Obsah

DYONYDES A BRYGIDA

ZLÉ ZNAMENÍ

STŘÍBRNÉ ANEMÓNKY

ŽENA A PURITÁN

ELIŠKA A DVA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Nejprve čtěte milostný příběh, který si vyprávěli naši předkové v šestnáctém a sedmnáctém století řečí zdlouhavou, rozvleklou a nám již ne-li nesrozumitelnou, tedy dojista namáhavou. Spíše by vás odradila, nežli zvábila. I bude se vám, troufáme, čisti snadněji v našem přepise, který zachovává starobylou intonaci, přitom však stále pečuje o epický spád, jemuž byly obětovány zejména předlouhé mravoučné traktáty, tak nezbytné za těch starých časů, a tak zpomalující dějový ruch i spád. Láska v této podobě, láska převěrná, která tak dojímala všechny dobré křesťany, je spřízněna s jednou povídkou z Dekameronu a nezapírá to. Ale přesazena do naší severnější země je méně žhavá nežli její jižní sestra a více si pohrává s rozumem nežli s ohněm.

DYONYDES A BRYGIDA

V Římě žil velmi bohatý měštěnín Peryton, který měl krásnou a urozenou ženu jménem Kleopatru. Ten si umínil, že dokud bude živ a zdráv, nic svým dětem nedá. Tu se stalo, že jeho manželka Kleopatra umřela, a on pro ni velice truchlil. Ale přátelé ho utěšovali, aby se nermoutil, vždyť po manželce mu zůstali synové a dcery. Na to jim Peryton odpověděl:

„Synové a dcery mi dají ještě hodně starostí, nežli je naučím řádně a čestně žít.“

Ale zanedlouho zemřeli k jeho velkému zármutku i synové a dcery a naživu zůstal jen jediný syn, prvorozený Dyonydes. Podle římského zvyku přišli přátelé Perytona potěšit a pravili: „Máš-li teď toliko jednoho syna, měl bys mu ihned odevzdat svůj majetek, neboť nevíš, jak dlouho ještě budeš živ a komu by po tvé smrti tvé jmění připadlo.“

Ale Peryton jim hněvivě odpověděl:

„Ať připadne komukoliv, jen když můj syn zůstane uchráněn mravní zhouby, kterou přinášejí lehce nabyté peníze. Nic mu nedám, bude jen spravedlivé, pocítí-li nad sebou mou moc a přivykne-li od mládí chudobě a skromnosti. Kdybych měl dnes umřít, navěky bude známo, že Peryton vládl svým synům až do smrti. Je-li souzeno, aby se mu dostalo statků ne z vůle mé, nýbrž z vůle boží, dostane se mu jich.“

A tak se stalo, že dokud byl Peryton živ, jeho syn Dyonydes nehýřil a neutrácel, jak to dělali jiní městští synkové.

Ale zanedlouho se otec smrtelně roznemohl, a poznav, že se blíží jeho poslední hodinka, dal k sobě povolat svého syna a řekl mu:

„Dyonyde, zplodil jsem tě a do této chvíle vedl a vychovával. Ale již tuším, že tu dlouho nebudu, a proto se tě ptám: Co myslíš, komu připadne můj majetek?“

Dyonydes mu odpověděl:

„Pane a otče můj nejmilejší, děkuji ti, žes mne tak pracně vychoval. Pokud jsem mohl, rád jsem tě poslouchal a ve všem plnil tvou vůli. Rozhněval-li jsem tě, prosím, abys mi odpustil. Jsem ochoten se ti odsloužit, jak povelíš. Přeješ-li si, abych umřel dříve než ty, pak rád opustím bídu a slotu tohoto světa, jako to již učinili moji bratři a sestry. Tak se též rozloučím s majetkem, o němž nevíš, komu bys jej zůstavil.“

Odpověděl Peryton:

„Hleděl jsem ti zachovat své mravy a ctnosti a ty se na ně mezi lidmi snadno doptáš. Peníze a klenoty najdeš v truhlicích ve sklepě. Tvá provinění ti odpouštím, a ježto ses mne ptal, co bys měl pro mne učinit, žádám tě o jediné: Až se po mé smrti budeš chtít oženit, nehledej si ženu urozenou, bohatou a pyšnou, nýbrž poctivou a mravnou, byť byla nejchudší. Tu si vezmi a buď jist, že se ti dobře povede.“

Dyonydes řekl:

„Milý otče, až do smrti budu horlivě plnit tvou vůli.“

Poučiv takto svého nejmilejšího syna, oznámil Peryton soudcům, že mu odkázal všechen svůj majetek, a opustiv tento svět, odebral se k Pánu.

Tak se stal Dyonydes velkým a bohatým římským občanem, kterého jeho přátelé často nabádali, aby se oženil a zajistil si dědice. Ale mládenec Dyonydes měl stále na mysli vůli svého otce a nemínil se oženit.

Byla pak nedaleko města chatrná chaloupka, v níž bydlil jakýsi chudák jménem Mycius. Ten měl jedinkou dceru Brygidu, která nebyla ani příliš ošklivá, ani příliš hezká, zato však oplývala ctnostmi a ušlechtilostí. Byla vychována v chudobě a prostotě, a majíc své staré rodiče ve velké lásce, v potu tváře pro ně dobývala chléb. Když Dyonydes poznal její ušlechtilost a pokoru, začal na ni myslit a umínil si, že se ožení. Jednoho časného rána se ubíral na svá pole, a spatřiv pannu Brygidu, která právě vážila vodu ze studně, uctivě k ní přistoupil a řekl:

„Máš, ctnostná panno, svobodnou vůli nebo jsi někomu poddá- na?“

Brygida odpověděla:

„Vládnou mi, mládenče, otec s matkou a jim jsem poddána.“

A Dyonydes se jí znovu otázal:

„Pověz mi, ctnostná panno, míníš-li se vdát? Povím ti o muži, který ti je v ctnostech velmi podoben a bude tě milovat jako sám sebe.“

Brygida řekla:

„Nikdy mi nepřišlo na mysl, že bych si měla hledat muže. Ale chceš-li se ty oženit, hledej si sobě rovnou a pro mne muže nesháněj, neboť to není v tvé, nýbrž v boží vůli.“

Tehdy Dyonydes odešel a stále myslil na pannu, kterou Bůh obdařil takovou výmluvností. Vzplanul v srdci velikou láskou a prosil Boha, aby mu k Brygidě dopomohl. Zakrátko se rozhodl, že se za ní zase vydá a pokusí se ji pohnout, aby byla jeho ženou. I odešel do ubohé chaloupky k Myciovi, jejímu otci, a zdvořile ho pozdravil:

„Zdráv buď, příteli můj milý“

Mycius odpověděl:

„I ty buď zdráv, ctný mládenče!“

A Dyonydes pokračoval:

„Přišel jsem k tobě, abych tě zbavil tvé dcerky a pojal ji za věrnou a milou manželku. Žádám tě proto, abys mne přijal do své rodiny a pannu Brygidu mi dal za ženu. Já pak slibuji Pánu Bohu i tobě, že s ní budu nakládati jako věrný a řádný manžel, abych byl tobě i přátelům k potěše a ne k zármutku. Ty mi teď na má slova račiž odpovědět.“

Mycius se náramně zarmoutil a řekl:

„Milý pane, tvá řeč tu není na místě. Ty jsi Říman, nejbohatší pán, kdežto já jsem chuďas, učiněný hubenec. Staré přísloví praví, že každá věc sobě rovnou si hledá, a kde není rovnosti, není ani svornosti. Proto, milý pane, dovol mně, ubohému, abych se svou dcerou podle vůle boží setrval v chudobě, a ty si hledej ženu sobě rovnou, urozenou a bohatou.“

Dyonydes odpověděl:

„Pravá urozenost s ctností není jen v pečetích a erbech, není ani v bohatství. Všichni jsme z jednoho rodu a máme jednoho otce, Pána Boha. Ctnost s poctivostí činí lidi urozenými. Touto ctností se zaskvěla panna Brygida jako hvězda mezi hvězdami a ji miluji nadevše. Ale aby se ti nezdálo, že si nejsme rovni, dávám jí polovinu svého jmění, s nímž může naložit podle libosti.

Upřímně opětuji svou prosbu a je na tobě, aby ses rozhodl.“

Starý Mycius řekl:

„Synu, synu! Nuže, jak rozumíš tomu slovu?“

Dyonydes odpověděl:

„Můj milý otče, jsem velice potěšen, že mne nazýváš svým synem. Přeji si jím býti.“

A tu řekl Mycius:

„Ježto se neostýcháš býti mým synem, ačkoliv jsi bohatý pán a já chudák, poznávám z toho, že tu sám Pán Bůh jedná a působí. Proto ti oznamuji, že ti svou dceru Brygidu dávám za věrnou a pravou manželku, s tou však podmínkou, že i ona k tomu bude svolná.“

Dyonydes mu poděkoval a ihned šel za pannou Brygidou. Když pak panna Brygida zvěděla, že to je otcova vůle, odpověděla:

„Když si ženská tvář vybírá muže, zkoumá jeho vzhled, jméno i bohatství. Já si tě chci zvolit očima i ušima, neboť jsem nikdy neměla své vůle a teprve dnes mi otec dovolil, abych se svobodně rozhodla. Ale jak bych se nerozmýšlela, mám-li se této vůle navždy vzdát a až do své smrti se podrobit svému pánovi? Proto tě žádám, Dyonyde, abys mne měsíc nechal na pokoji, a já ti potom upřímně povím, co bude třeba.“

Dyonydes odešel a nechal otce i ji na pokoji.

Poctivá Brygida se poptávala u starých a rozvážných lidí, jak o Dyonydovi smýšlejí, a všichni ho nadmíru chválili. I poručila se do vůle boží, a když uplynul měsíc a Dyonydes k ní přichvátal, řekla mu:

„Nejmilejší Dyonyde, po mnohém přemýšlení jsem se rozhodla, že si tě zvolím za svého pána, trváš-li ještě na svém úmyslu. Chci tě milovat a ve všem tě býti poslušná, tvá vůle budiž má až do mé smrti.“

Ta řeč Dyonyda, počestného mládence, velice potěšila. Podal panně Brygidě ruku a takte k ní promluvil:

„Má nejmilejší panno Brygido, druhá polovičko mého srdce. Nemám jiné touhy nežli žíti s tebou v lásce až do smrti. Jen toho si žádám, abys mi řekla, chceš-li mne až do smrti býti poslušná a v ničem mne nehněvati?“

Brygida odpověděla:

„Ó nejmilejší Dyonyde, ráda tě chci býti ve všem poslušná,

v ničem tě nehněvat a být ti věrná až do smrti.“

Tehdy již Dyonydes nemeškal, a oženiv se s pannou Brygidou, podle dobrého řádu dal vystrojit veliké hody. A když bylo po svatbě, uvedl manželku Brygidu do svého domu, učinil ji hospodyní na svém majetku a postaral se, aby její otec Mycius měl co jíst a pít až do smrti.

Jednou se přihodilo, že Dyonydes prodléval mezi slavnými kupci z dalekých zemí, a slyšel je vyprávět o svém otci. Dobře ho znali a vzpomínali, jak býval v cizích zemích vítán pro svou moudrost a počestnost. A tu si Dyonydes umínil, že se také podívá do světa, aby dobrou pověst svého otce svým životem utvrdil.

Městští synové ho rádi přijali do svého cechu, a vychvalujíce před ním krásu cizích zemí, lákali ho, aby se s nimi do nich vypravil. Dyonydes si dal říci a vydal se na obchodní cesty. Když se loučil s Brygidou, vyměnil si svůj drahý prsten za její a řekl jí: „Poroučím tě do ochrany boží, má nejmilejší Brygido, buď mi tu dobrou hospodyní. Dokud budu pryč, věř jen tomuto mému prstenu.“

Brygida odpověděla:

„Budu se řídit, můj nejmilejší pane, tvým rozkazem. I já tě pak prosím, abys věřil jen tomu, kdo ti ukáže tento tvůj prsten. Ať cokoliv řekne, věř, že je tomu tak.“

Požehnav své milé Brygidě, vyjel do světa, a vyjel nešťastně. Když se zastavili na první nocleh, zasedl Dyonydes se svými druhy k přátelské rozprávce. Vyprávěli si různé příběhy, až jeden z nich, jménem Kvirinus, začal dotírat na Dyonyda:

„Kam jsi dal rozum, Dyonyde, když ses ženil? Teď musíš s námi za obchodem, a toho jsi neměl zapotřebí. Za celý život nevyděláš tolik, kolik jsi mohl vyženit, kdyby sis byl našel bohatou a urozenou nevěstu. A ty sis zatím vybral takovou nuzotu. Věru nevím, cos na ní viděl! Za to by ses měl stydět!“

Dyonydes mu odpověděl:

„Mluvíš nerozumně a bláznivě, Kvirine, ty by ses měl stydět. Místo abys mne chránil, urážíš mne a vyvoláváš půtku. Proto podnikáme tuto cestu? Až po uši se styď! Což myslíš, že dychtím po cizím majetku jako ty? Mám tolik, že deset takových, jako jsi ty, mohu podělit a ještě budu mít dost pro sebe! Nejedu do světa, abych čachroval, nýbrž abych utvrzoval dobré jméno svého otce Perytona. Vzal-li jsem si chudou a prostou, zato však milou, poctivou a věrnou ženu, jakou jste ve vašem rodě nikdy nepoznali, vzal jsem si ji z vlastní vůle, protože se mi nad jiné líbila.“

Na to Kvirin:

„Kdyby byl tvůj otec věděl, koho si vezmeš, neodkázal by ti ani grešli. Vychvaluješ ji, vyprávíš o její věrnosti a poctivosti, a já se vsadím, že ji do tří dnů dostanu!“

Řekl mu Dyonydes:

„Proč mne tak snižuješ? Spíše ztratíš hrdlo, nežli se ti podaří to, o čem mluvíš.“

Kvirin řekl:

„Hrdlo nevsázím, za to ta osoba nestojí, i když si ji sebevíce vážíš. Ale ať prohraju celé své jmění, neudělám-li, co říkám.“

Dyonydes odpověděl:

„Tak dobrá! I já vsázím celé své jmění, že mou ženu nesvedeš k nevěře.“

I řekl Kvirin:

„Platí! Co ti mám přinést jako důkaz, že jsem to provedl?“

Dyonydes pravil:

„Můj prsten, který nosí na hrdle.“

A ihned svou úmluvu sepsali a dali ji ověřit svědky. Kvirin odjel a jeho přátelé netrpělivě čekali, s jakou se vrátí. Dyonydes byl veselé mysli a pevně věřil, že není na světě člověka, s nímž by se mu jeho milá Brygida zpronevěřila. Měl u ní svou bábu, která ji hlídala.

Když přijel Kvirin do Říma, nakoupil drahých klenotů, nadto si ještě nabral hodně zlata a šel k Brygidě. Našel ji osamělou a takto k ní promluvil:

„Má nejmilejší paní, láska k tobě mne učinila tvým otrokem, nalož se mnou, jak je ti libo. Tvá krása nedovolila, abych před tvou tvář předstoupil s prázdnýma rukama, a proto jsem nakoupil nejvzácnější klenoty, které jsem mohl v Římě nalézti, a přináším ti je jako své dary. Račiž je přijmouti od služebníka svého a miluj mne. Odmítneš-li mne, budu synem smrti. Ale věřím, že přivolíš a odvrátíš mou záhubu. Teď ti svěřuji kromě svého hrdla i tento zlatý poklad a ty udělej, co ráčíš.“

Brygida nejprve vzhlédla k nebi, pak plivla Kvirinovi do tváře a pravila:

„Ó ty bídný, nešlechetný arcizrádce! Bůh jest velice milosrdný, že nedopouští, aby se tvá ústa zalila krví pro hanebné řeči, s nimiž se obracíš na mne, osamělou. Tvé dary buďtež proklety, lotře, jenž v sobě nemáš ani ždibeček dobra! Neměl-lis úcty ke mně, měls ji mít aspoň k nebeskému světlu a k tomuto jasnému dni! Jdi si k ďáblu se svými řečmi i klenoty, tam je pro tebe připraveno místo! Já nemíním svého nejmilejšího pána podvésti, nýbrž věrna mu zůstati. Pakli hned nepřestaneš se svou dotěrností, uvidíš v ten ráz, co tě potká!“

Tu se Kvirin zastyděl a pravil:

„Paní milá, teď již věřím, že je ti tvá poctivost nadevše a že tě nikdo nepřemůže. Proto mi to rač odpustit, já tě do nejdelší smrti ničím neslušným nepohněvám.“

Nepořídiv tu, šel Kvirin za starou babou, která Brygidu hlídala, a nesl s sebou sto hřiven zlata. Řekl jí:

„Nejmilejší stařenko, buď tak dobrá a opatři mi Dyonydův prsten, který nosí paní Brygida na hrdle. Nesmírně se mi líbí a já požádám zlatníka, aby mi takový udělal.“

Ona odpověděla:

„To mohu, protože ten prsten se dá vzít jen v lázni, když se paní Brygida koupe. Tehdy já omývám všechny klenoty, které nosí na svém těle.“

Kvirinus jí nabídl sto hřiven zlata, že jí je dá, zmocní-li se toho prstenu.

Babka se nadmíru zaradovala z toho pokladu a hned rozkázala Brygidě, aby se odebrala do lázně. Brygidě se nechtělo, bába ji však přinutila. A když se koupala, bába se zmocnila prstenu a dala jej Kvirinovi. Ten jej vzal a vracel se ke svým druhům, kteří již na něho čekali. Jakmile spatřil Dyonyda, zesmutněl a řekl:

„Nejmilejší Dyonyde, odpusť mi, že jsem tak hloupě mluvil, a zruš naši sázku. Já se ti za to jednou dobře odměním.”

Dyonydes odpověděl:

„Milý příteli, nikdy jsem se nenadál, že bys mne mohl chtít zhanobit. Trvám tedy na tom, co jsme smluvili.“

Kvirinus řekl rázně:

„Dobrá, přidržíme se zápisu!“

Na to Dyonydes:

„To si myslím!“

V tu chvíli položil Kvirinus na stůl prsten a řekl:

„Dokázal jsem, co jsem si umínil. Pomiloval jsem se s tvou Brygidou a tady máš důkaz!“

Spatřiv svůj prsten, řekl si v duchu Dyonydes:

„Kouzla mohou mít velikou moc. Proto ať se stalo cokoliv, nestalo se to z její vůle.“

A tak jí Dyonydes vůbec nic o tom nenapsal a měl ji rád jako dříve. Ale vzav svůj prsten, velice se zarmoutil a hned se vracel domů. Když se vrátil domů, poslal pro své přátele a vystrojil jim slavný oběd.

Jakmile byli po jídle, posadil Dyonydes vedle sebe Brygidu a takto promluvil:

„Děkuji vám, přátelé, že jste přijali mé pozvání a přišli k nám.

Nyní vám oznamuji, že vše, co mám, není již moje, nýbrž Kvirinovo. Jak k mému majetku přišel, on předobře ví. Vše mu teď dobrovolně postupuji a vás, přátelé, žádám, abyste mu v ničem nebránili, neboť jinak býti nemůže.“

Hned dal zavolat své písaře a nařídil jim, aby vše, co spravují, odevzdali Kvirinovi. A Brygidě rozkázal, aby mu vydala klíče od pokladů. Posléze požádal Kvirina o nějaké šaty pro sebe a pro Brygidu.

Na jeho řeč odpověděl Kvirinus:

„Ježto jsi mi vše rád a dobrovolně postoupil, můžeš si vzít nejdražší šaty a kromě toho dostanete každý po deseti hřivnách stříbra, abyste měli být z čeho živi.“

Dyonydes poděkoval a s pláčem vstal od stolu. Přátelé se udiveně na něho dívali, a nevědouce, co to má všechno znamenat, odešli pryč. A Dyonydes s Brygidou, obléknuvše se do černých šatů, opustili svůj dům a ubírali se za město. Když pak přišli ve velikém a hustém lese na rozcestí, řekl Dyonydes k Brygidě:

„Nuže, co říkáš? Již jsem chudší, nežli byl kdy tvůj otec.“

Brygida odpověděla:

„Můj milý pane, jsem vděčna Pánu Bohu, že učinil, abychom si byli rovni. Jen ty si teď na nic nestýskej, neboť já tě prací rukou svých až do smrti uživím a ty se nebudeš musit o nic starat.

Nikdy ti nezapomenu, že jsi zaopatřil mé rodiče, kteří mohou až do smrti žít s rukama v klíně a sloužit Pánu Bohu. Ani já tě, pane, nikdy neopustím.“

Dyonydes řekl:

„Nevzal jsem si tě, abys pracovala, nýbrž abys hospodařila a vládla. A proto nebudeš za mne dřít. Pověz, chceš býti poslušná mého rozkazu?“

Na to Brygida:

„V chaloupce otce svého jsem ti, pane, slíbila věčnou poslušnost a ráda tedy učiním, co si přeješ.“

Tehdy ji Dyonydes vzal za ruku a řekl:

„Teď jdi touto cestou na východ, až tam, kde mne do své smrti nenajdeš. Chovej se poctivě, to ti přikazuji. Já půjdu na západ, až tam, kde tě do své smrti nespatřím, a také se budu vždy poctivě chovat.“

Pak se oba rozešli, každý na jinou stranu. A když už byli od sebe vzdáleni asi jednu míli, zabolela je srdce. Brygida, ač se ochotně rozešla se svým mužem, padla, nastojte, žalostí na zem a volala k Pánu Bohu:

„Ach, můj milý, jediný Pane Bože, proč jsi ráčil dopustit, abych byla zbavena polovičky svého těla? Ach, můj milý Bože, budu živa nebo zahynu? Snad již mám připravený hrob v břiše některé šelmy, snad na mne padne některá skála a zaživa mne pohřbí. Ale i když se mi nic nestane, jak mám samotinká žíti mezi neznámými lidmi, abych platila za poctivou? Jistě si o mně budou říkat:,Kdyby byla poctivá, neběhala by světem, neboť to se nesluší ženskému pohlaví.ʻ Nebo co když se stane, že mne přepadne nešlechetný muž a násilně mne zabije? I když budu, smutná, živa jako světice, neujdu lidským úštěpkům. Přijde-li na mne pokušení těla, zdali mu já, křehká žena, odolám? Ó všemocný Pane, ježto jsem se tě vždycky přidržovala, věřím, že i teď mne, smutnou, utěšíš. Buď mi nápomocen, abych se svou poctivostí v tomto velikém nebezpečenství obstála a rozkaz svého milého manžela vyplnila.“

A již rychle vstala a pospíchala do hlubokého lesa. Zakrátko spatřila poustevníka, který tam žil sám a sám. Rozběhla se k němu, ale on se před ní ukryl. A tu zvolala:

„Otče, pomoz mi, osiřelé!“

Poustevník odpověděl:

„Ó chytrý ďáble, neoklameš mne v krásné ženské podobě. Táhni do horoucího pekla, kam patříš!“

A tu opět Brygida srdečně zaplakala nad svým neštěstím a volala k Stvořiteli světa:

„Ty víš, že jsem vždycky byla dobrá, a teď se najde člověk, který mne nazývá ďáblem. Co teprve bude, až mne uhlídá více lidí? Jak mne ti budou nazývat? Ó, rozpomeň se na mne, můj Bože, a slituj se nade mnou, hříšnou!“

Když to poustevník uslyšel, ptal se jí:

„Kdo jsi a proč v pláči a osamění běháš po těchto pustých lesích?“

Brygida odpověděla:

„Nečiním to ani z žádné pýchy, ani ze své vůle, nýbrž z rozkazu svého milého manžela.“

A vyprávěla poustevníkovi o svém osudu.

„Chceš a hodláš se poctivě chovat, jak ti to tvůj manžel rozkázal?“ zeptal se jí, když skončila.

Ona odpověděla:

„Chci až do smrti zůstati s boží pomocí poctivou ženou. Ale jen ty mi poraď, můj milý otče, jak bych mohla mezi lidmi co nejpoctivěji žít, mám-li zapověděno vrátit se mezi přátele?“

Řekl poustevník:

„Byť bys byla nevím kde, je-li ti poctivost milá, vždycky si ji uchováš. A ježto mne žádáš o radu, dám ti ji, ač budeš-li chtít mne uposlechnout. Vím o městě, kde je nebezpečenství tak veliké, že dosud nebylo ženy, která by si v něm uchovala svou poctivost“

Brygida odpověděla:

„Otče, co mi rozkážeš, to učiním. A raději ztratím hrdlo nežli svou poctivost.“

Nato ji poustevník vyzval, aby se svlékla a dala mu své šaty. Ochotně to učinila a on s nimi odešel k jednomu krejčímu, kterému poručil, aby je přešil na mužské. Když se to stalo, vrátil se s nimi k Brygidě a požádal ji, aby si je oblékla. Pak se jí ptal:

„Ještě jednou se tě, Brygido, tážu: Chceš se chovat poctivě nebo ne?“

A ona odpověděla:

„Ano, otče, a to bez jakékoliv přetvářky.“

Tu jí rozkázal, aby si rozpustila vlasy, a když to učinila, ustřihl jí kštici a připodobnil ji k mládenci. Pak ji vzal za ruku a vedl ji k silnici, kudy jezdilo mnoho vozů z Říma do divných a dalekých zemí. I spatřil jeden vůz se znamením cizí země a na něm uctivé a počestné lidi. Zastavil je a pozdravil. Když mu vlídně poděkovali, ptal se, odkud jsou. Jeden z nich mu odpověděl, že jsou z města, které se jmenuje Egbathanis.

„Je ve vašem městě škola, v níž se učí mládenci ctnostem a dobrým mravům?“ ptal se poustevník. Oni mu odpověděli:

„U nás je tak slavná škola, že znamenití lidé z mnoha jiných zemí a měst k nám posílají své syny na učení“

Poustevník se zaradoval a hned ty počestné muže požádal, aby s sebou vzali mládence, kterého má vedle sebe. A ti muži se ho ptali:

„Čí je ten mládenec?“

Poustevník odpověděl:

„Mílí páni, všichni přátelé tohoto mládence umřeli a mně byl svěřen na vychování. Proto pečují, aby se naučil ctnostem a dobrým mravům podle knih mudrců. Až se tomu naučí, může být z něho řádný a ctnostný muž, neboť způsobilý je nadmíru. Žádám vás tedy, abyste mu zjednali dobrého mistra, který by ho vytrvale učil a vedl k dobrému.“

Muži mu slíbili, že ze srdce rádi učiní, oč je žádá. Tehdy dal poustevník Brygidě nové jméno, a nazvav ji Kastulem, takto k ní promluvil:

„Nu, milý Kastule, teď tě poroučím Pánu Bohu a těmto pánům. Ke každému člověku se dobře chovej a vyhýbej se všelikým rozkošem. Zapovídám ti radovánky a hodování a také do lázní nesmíš chodit, dokud se nevrátíš ze škol. Slibuješ mi před Bohem a před těmito poctivými lidmi, že se zachováš podle mých pokynů?“

Kastulus odpověděl:

„Tak a nejinak se chci zachovat. Ať mne svěříš komukoliv, budu ho rád poslouchat a celým srdcem se mu poddám.“

Tu vzal poustevník hřivny, které jí v lese odňal, a dělaje před těmi lidmi, jako by jí dával na cestu své vlastní peníze, pravil:

„Nuže, Kastule, zde máš pět hřiven na knihy a na věci, kterých budeš mít zapotřebí. Žij skrovně a střídmě, neutrácej. A vám, milí páni, také dávám pět hřiven do úschovy. Dokud si sám nebude moci pořídit oděv a obuv, sami mu je opatřte.“

Rozloučiv se, rychle odešel a Kastulus usedl na vůz k těm mužům. A když tam s nimi seděl, ptali se ho na jeho přátele a příbuzné. Ale on jim odpověděl:

„Všechno vám už, milí páni, pověděl můj poručník a já nevím, co bych k tomu dodal.“

A tak opatrně a chytře odpovídal i na jiné otázky, jimiž ho zahrnovali.

Jakmile přijeli do města Egbathanis, hned vyhledali starého, šedivého a velice učeného mistra, kterému Kastula svěřili. Jmenoval se Phedrus, a když Kastula spatřil, kladl mu různé otázky, na které dostával pokorné a stydlivé odpovědi. Vida, že je to mládenec velice nadaný a vyspělý, začal jej horlivě vyučovat. A Kastulus se všemu pilně učil, takže brzy nad jiné vynikal v umění, za což daleko více děkoval Bohu nežli své přirozenosti. Mistr se z toho velice radoval a nešetřil chválou. Stávalo se, že k němu přicházeli žáci z cizích zemí, a on je nechával soutěžit s Kastulem, který, ač velice mlád, nad nimi vítězil. Proto se všude brzy vyprávělo o tomto učeném mládenci a pověst o něm se šířila i do cizích zemí.

I přihodilo se, že v městě Egbathanis umřel městský písař a měl být přijat nový. Podmínky byly přísné. Ze všech mistrů a studentů mohl přijití na tento úřad ten, kdo nejlépe přepíše epištolu a kdo je nejvzdělanější. Nikomu se nepodařilo předčiti Kastula. Dostalo se mu tedy onoho úřadu a on si vedl tak dobře, že se každý divil, kde se v tom mladičkém těle bere tolik moudrosti. Ale on byl jen mladého vzhledu, jinak mu bylo již třicet let. Vedl si tak, že jen Bůh věděl o jeho tajemství, a ten si přál, aby tomu tak bylo. Ve městě všichni spoléhali na jeho um i ochotu.

Stalo se, že se to město Egbathanis postavilo proti císaři, příliš se spoléhajíc na svůj rozum. Císař Krethus, který tehdy panoval, se na ně strašně rozhněval a chtěl je ze základů vyvrátit a všechny lidi, staré i mladé, vyvraždit. Hned sebral veliká vojska a všem městům zvláštním úkazem uložil, aby se s Egbathanskými nestýkala a v ničem jim nebyla po vůli. Když pak Egbathanští viděli, že je zle a že jim jde o hrdla, velice litovali své nerozvážnosti a chtěli ji napravit. Ale již bylo pozdě.

A tu Kastulus, vida jejich soužení, řekl konšelům:

„Co říkáte? Bylo by vám proti mysli, kdybych vám něco poradil?“

A oni odpověděli:

„Tak už jen mluv a raď, pro milého Pána Boha!“

Kastulus mluvil:

„Varoval jsem vás, prosil, abyste císaře pána poslouchali, ale všechno bylo marné. Zdálo se vám, že tím něco dokážete, když se budete chovat ne jako dobří poddaní, nýbrž jako nezkrocení medvědi. Jak byla ta vaše vzpoura veliká, tak je teď maličká. Pročež rád bych vám radil, ale nebudu.“

Tehdy ho všichni konšelé s pláčem prosili:

„Ke všemu se přiznáváme, ale prosíme tě, abys nám poradil, jak bychom si zachránili své životy.“

Kastulus jim odpověděl:

„Já vám tedy ještě poradím, bude-li to k něčemu a nebude-li pozdě. Nejlépe je, zhřešíš-li, přiznat se k tomu, litovat toho a pokorně prosit za odpuštění. Každému, kdo odvrhne zlé a hledá dobré, všemohoucí Bůh odpouští. I vy tedy proste za odpuštění a kdo ví, nesmiluje-li se Pán Bůh a neobměkčí-li císaře pána v jeho hněvu. A tak bychom si mohli zachránit hrdla i statky.“

Rozhodli se, že tak učiní, a hned zvolili čtyři nejstarší a poctivé muže, které vyslali s Kastulem k císaři. Ale císař právě odjel do dalekých zemí a oni se musili ubírat za ním.

A když tak putovali, v žádné hospodě jim nechtěli posloužit a dáti jim nocleh. (Neboť tak to císař nařídil.) Všude se k nim chovali prašpatně. A v zemi mouřenínské se jejich vozka roznemohl a umřel.

Tu jim nastala nová starost, neboť neměli, kdo by je vezl cizími zeměmi za císařem a kdo by se za ně s lidmi dorozuměl. Bylo to s nimi zlé, v žádném městě se nikdo nesměl z císařova rozkazu s nimi stýkat. Tehdy Kastulus vyšel z města do polí a v jednom údolí se vroucně modlil k Bohu. A stalo se, že v tom městě žil člověk, který uměl mnoho řečí a u nikoho nesloužil, protože dnes podělkoval zde a zítra tam, jak se mu právě líbilo. Ten slyšel volati Kastula k Bohu o pomoc a rychle k němu běžel, neboť mu rozuměl. Kastulus se velice radoval, že se našel člověk, který mu rozumí. A řekl mu, že hledají formana a nemohou žádného najít. Ten člověk se Kastulovi nabídl, že ho doveze až k císaři, ježto všechny cesty dobře zná. Kastulus ho s radostí přijal do služby. I dojeli až k císaři, a jakmile přijeli, hned žádali, aby je císař přijal. Spatřiv je, ptal se jich císař, co si přejí. Kastulus k němu promluvil:

„Nejnepřemožitelnější císaři, dovolíte nám, abychom před vámi mluvili pravdu?“

A císař odpověděl:

„Mluv, mládenče!“

Tehdy čtyři starci padli na kolena a Kastulus se uprostřed nich chystal promluvit. Přítomní lidé byli požádáni o ticho, a když zmlkli, ujal se Kastulus slova:

„Nepřemožený veliteli a pane, pane nás všech nejmilostivější, všichni rádi vidíme a všichni jsme vděčni, že jste mocným vladařem. I náleží Vaší Milosti, aby byla milosrdná, aby každý, kdo se provinil, mohl skrze císařskou Milost svůj hřích napravit, aby se dostalo spravedlnosti zvláště sirotkům a vdovám a aby každý člověk měl ve vás nejvyššího obhájce, který nezná ani hněvu, ani náhlosti. Nazývají vás Semper Augustus, Rozmnožitel říše, a chcete-li si to jméno zachovat, nedejte nikomu ublížit, leč byste musil prosazovat právo pro jiného, pro sebe však nic. Neboť zkazíte-li jeden život, je to, jako kdyby celý svět byl vaším majetkem a vy jste jej promrhal. Ba hůře, neboť jeden člověk je dražší než celý svět. A nazývají vás Nejmilostivějším. Proto dejte svou milost těm, kdož o ni prosí. Mluvím-li k Vaší Milosti, mluvím tak, jak mi to káže smrt a zkáza mnoha lidí, takže nemluvím bez příčiny“

To pověděv císaři, klekl před ním na kolena, podal mu pověřující listinu od města a pokračoval:

„Nejmilostivější pane, tvůj lid z města Egbathanis poslal k vám tyto šedivé muže zkroušených tváří a mne s nimi. Nejprve se upřímně vyznávají, že se z velikého nerozumu proti Pánu Bohu a proti Vaší Milosti vzepřeli, rozkazů vašich neplnili a nadmíru vás rozhněvali. Uznávají svou vinu a prosí proboha, abyste jim odpustil. Ráčil jste na ně poslati veliké vojsko, aby je pobilo a město do základů zničilo, a oni se ničemu nebudou zpěčovat, nýbrž všemu se rádi podrobí, co rozkážete. Rozkážete-li kterémukoliv z nich, aby zemřel, bez odmluv to každý učiní a rád půjde na smrt. A proto, nejmilostivější pane, třebaže si svým nerozumem připravili hanebný pád, prosí vás, aby s vaší pomocí mohli povstati, neboť i to vám náleží, abyste padlé pozdvihoval. Není to takový div, když člověk padne, jako když povstane. Proto vás prosí, abyste nejen jednomu z nich, nýbrž velikému množství ukázal své milosrdenství a jejich provinění soudil co nejvlídněji. Přemozte hněv svůj pro svou větší slávu! Vítězte, aniž zahubíte takové množství stvoření, podobných obrazu božímu.“

Tehdy císař odešel ke svým rádcům, aby vyzvěděl, jak má na tu řeč odpovědět. Všichni v císařské radě obdivovali moudrého a odvážného mládence a usoudili, že jeho ústy zcela zřetelně promluvil sám Pán Bůh. Proto radili císaři, aby pomyslil na boží vůli a jednal podle ní, ne podle svého hněvu.

Císař se velmi polekal a nevěděl, co má dělat. Má jim všechno odpustit, nebo jim má dát okusit svého hněvu? Přemůže se, nebo svou náhlostí zahubí mnoho životů? A tak nakonec vyšel ven a oslovil Kastula:

„Milý mládenče, ačkoliv jsi tak mladý a tak křehoučký, máš v prsou srdce čisté, veliké a odvážné. Ptám se tě, kdo jsi, odkud a jakého stavu?“

Kastulus odpověděl:

„Nejnepřemožitelnější císaři, jsem písař z města Egbathanis, ze stavu městského.“

I řekl císař:

„Pověz nám tedy, kdo těm lidem poradil, aby se nám vzepřeli?“ Kastulus odpověděl:

„Nejmilostivější císaři a pane, nepřiznal se ti ani jeden, ani dva, nýbrž všichni. Vaše Milost jistě ráčí vědět, že chce-li někoho Pán Bůh zahubit, zbaví ho rozumu. Proto se nikdo nedal zadržet. Ale ať už se to stalo jakkoliv, teď je v moci Vaší Milosti uvésti je do života jako znovuzrozené. Bylo by to veliké dílo, kdyby Vaše Milost takové množství lidí zachránila.“ Císař se podruhé odebral k rádcům a ptal se jich, má-li svůj rozkaz odvolat, nebo dát je všechny pobít. Poradili mu, aby je ušetřil. Nebude to znamenat, že couvl, neboť svůj úmysl již provedl, když na ně poslal svá vojska. Pán Bůh mu dal skrze onoho mládence poznati, že všichni svého hříchu upřímně litují a v pokoře se sklánějí před svým císařem. Kdyby se ovšem měli takové věci ještě někdy dopustit, pak již nebude rozkaz odvolán, nýbrž mnohem krutěji proveden. Nechť jim tedy odpustí, nechť se za velké zlo odmění velkým dobrem, aby se jednou vyprávělo, že císař Krethus byl k svému lidu velice milostivý.

I vyšel císař ke Kastulovi a řekl mu:

„Tvá osoba, mládenče, měla na mne veliký vliv. Šťastný jest den, kdy jsi spatřil světlo světa, šťastná matka, která tě zrodila. Pro tvou velikou pokoru odpouštím tomu městu všechno provinění a chci je opět milovat svou láskou nad všechna jiná města, jen ať už to podruhé nedělá. Hned ti vydám průvodní list s císařskou pečetí, abys měl všude bezpečný průchod na cestě k domovu.“

Když to řekl, padli starci tvářemi k zemi a za to dobrodiní mu nevýslovně děkovali. Viděli veliké vítězství nad velikým hněvem, viděli velikého pána jatého milosrdenstvím. A to se každému nepoštěstí. A hned se rychle vraceli domů. Všude ukazovali císařský list a všichni se s nimi těšili z jejich úspěchu, všichni jim přáli takového dobra.

A když se blížili k městu Egbathanis, vyšli jim lidé v ústrety a radostně je vítali. Měli již za to, že je nikdy nespatří a že zprvu zahynou oni, potom všichni. A když pak vjeli do města, seběhla se celá obec egbathanská, která již je oplakala jako mrtvé. Všichni se radovali z jejich návratu, a slyšíce, jakou novinu přinášejí a kdo se o to nejvíce zasloužil, padali před Kastulem tvářemi k zemi a vroucně mu děkovali. Ale přišli i páni konšelé a staří měšťané s mnoha klenoty a dary.

Tehdy jim Kastulus vyprávěl, jak nebezpečně cestovali, jak s nimi nesměl nikdo nic mít, jak jim forman cestou umřel a jak se jim vedlo u císaře. Tu mu hned za jeho námahu znovu nabízeli své dary. Ale on jim řekl:

„Nic za to nechci, jen vás prosím, aby člověk, který nás vezl k císaři, směl u mne žít až do své smrti. Je dobrý a spravedlivý, a jak se k nám přidal, hned jsme měli štěstí.“

Měšťané odpověděli:

„Nejmilejší Kastule, pro tebe uděláme všechno. Netoliko ten člověk, my všichni ti budeme sloužit, ať požádáš o cokoliv.“

Ale Kastulus pravil:

„Nejmilejší, toho od vás nežádám. To musím dělat já, protože jste mne přijali za svého věrného služebníka. A jako váš služebník jsem se musil o vás starat, to byla má povinnost. Ale chcete-li mi ještě něco udělat k vůli, slibte mi, že se nikdy nebudete bouřit proti císaři a pánu a že to vždycky každému rozmluvíte. Já jsem to již přislíbil za vás.“

Tehdy mu všichni svorně odpověděli, že to rádi učiní.

Za nějaký čas se stalo, že Kastulus dlel na úřední cestě. A když se vrátil domů, požádal svého vozku, aby mu umyl nohy. Vozka ochotně uposlechl, a když mu myl nohy, našel na lýtku zvláštní znaménko porostlé vlasy. Hned svého pána opustil a odebral se do soukromé stáje, kde se dal do pláče a do vzdychání. Jakmile se Kastulus o tom dověděl, litoval, že ho přiměl k té práci. Domníval se totiž, že mu nebyla po chuti. I zavolal ho, a vida, že má uplakané oči a smutnou tvář, ptal se ho, co se mu stalo. Ale vozka na to, že mu nic není.

„Tuším,“ řekl Kastulus, „že ti mytí mých nohou bylo proti mysli.“

Ale vozka tvrdil, že to rád udělal.

„Proč mi neřekneš pravdu?“ domlouval mu Kastulus. „Vždyť předobře víš, že tě mám rád a že tě do smrti neopustím. Myslím, že jsi přece jen nešťastný z toho mytí, a já už tě tedy podruhé nebudu trápit. Zanech smutku a buď zase veselý.“

Vozka řekl:

„Ne, milý pane, proto se nermoutím. Kdykoliv si budete přát, vždycky vám rád posloužím.“

A Kastulus se ho opět ptal:

„Proč se tedy rmoutíš? Pověz mi to a já ten zármutek zaženu.“

Vozka odpověděl:

„Není na světě člověka, který by mi pomohl.“

Kastulus mu domlouval:

„Nezoufej, vždyť Pán Bůh každé smutné srdce umí potěšit. Neviděl jsi, jak byli zarmouceni zdejší měšťané? A také jim bylo pomoženo. Jen se mi svěř! Já ti poradím a nikomu nic neřeknu.“

Ale vozka nebyl pro pláč mocen slova. Když však Kastulus dále na něho naléhal, jal se konečně vyprávět, jak v jednom městě žil syn znamenitého otce, jaké zdědil bohatství a jak si nicméně vzal za manželku chudičkou dívku, plně rozkaz svého otce. A dále vyprávěl vozka, jak ten syn všeho pozbyl, jak přišel i o svou nejmilejší manželku, s níž se v jednom lese rozloučil.

„A tak, můj milý pane,“ pokračoval, „když jsem ti myl nohy, vzpomněl jsem si, kde ta paní teď asi je a co dělá. Neplakal jsem proto, že jsem ti musil mýt nohy, nýbrž proto, že jsem nad tvým kotníkem našel znaménko z vlasů, jaké měla má nejmilejší manželka. To mi ji připomnělo. Já jsem jí kdysi rozkázal, aby šla k východu slunce a aby se poctivě chovala až do své smrti. Sám jsem se ubíral na západ. A to mne tedy náramně roztesknilo, neboť do smrti budu litovat, že jsem si tak bláznivě počínal. Kdykoliv si na ni vzpomenu, nevím, jak bych svůj veliký stesk utišil.“

Uslyšev ta slova, Kastulus zhluboka vzdychl a bedlivě si vozku prohlížel. Poznal svého Dyonyda a řekl mu:

„Ó můj nejmilejší vozko, již se netrap. Ale zatím žij jako dosud, nikomu se do jisté doby se svým tajemstvím nesvěřuj. Věz, že tvá manželka žije poctivě a šlechetně, že ji Pán Bůh neopouští a že se jí nevede špatně.“

Od toho dne byl Kastulus k vozkovi velice roztomilý, každodenně ho obveseloval žertovnými rozprávkami, seznamoval ho s řečmi mudrců a vždy mu nějak připomněl jeho věrnou manželku. Přivedl ho až k tomu, že jednou řekl:

„Propouštím svou manželku ze všech závazků a ponechávám jí na vůli, aby je pozměnila, jak chce.“

Brzy byl z něho šťastný člověk, který se mnohému naučil z vyprávění o činech velkých mužů a nadmíru se vzdělal. I umínil si Kastulus, vlastně Brygida, že se dá svému muži poznat.

Zanedlouho se přihodilo, že Egbathanští poslali do Říma pro rozsudek a pro nějaké důležité věci, a v té výpravě byl také Kastulus. Vymínil si, že je musí vézt jeho nejmilejší vozka. To se stalo, a když se blížili k Římu, slezl vozka s koně a že do Říma nepojede. Na Kastulovu otázku, proč sesedl s koně, odpověděl: „Divím se vašemu bláznovství, že sem jedete pro spravedlnost. Zde nic takového nenajdete, jen samou nešlechetnost. Já tam proto nepojedu.“

A šel nazpět k domovu. Tehdy Kastulus za ním volal:

„Můj nejmilejší vozko, udělej mi to k vůli a dovez nás tam. Uvidíš, že toho nebudeš litovat. Bůh dá, že ti z toho vzejde mnoho dobrého!“

A tak si vozka zase sedl na koně, vezl je a plakal.

Když vjížděli do městské brány, uzřel vozka jednoho svého přítele, a polekav se, opět seskočil s koně. Tehdy Kastulus vyskočil z vozu, chytil ho za ruku a nedal mu odejít. Ale vozka do města nechtěl. Kastulus z toho vyrozuměl, že tam nechce proto, aby ho měšťané nepoznali. A hned šel k malíři, který bydlil před branou, koupil vozkovi škrabošku a pozměnil mu tvář, aby ho nikdo nepoznal. A s velikou námahou ho dostal až ke Kvirinovi, kde ho ubytoval. Když vozka přivedl koně do stáje, usedl pod žlab a hořce zaplakal. Neboť ten dům býval jeho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska v pěti podobách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.