Edgar Wallace

Narodil se roku 1875 v Londýnské čtvrti Greenwich.

Již v 11 letech (po absolvování čtyř tříd) opustil školu a začal pracovat.Zpočátku se živil dosti podřadnou prací, ale v osmnácti letech vstoupil do britské armády.

Po propuštění z armády roku 1899 začal pracovat jako dopisovatel pro tiskovou agenturu. Svými články o brutalitě britské armády během druhé búrské války však natolik popudil jejího velitele, že mu zakázal pracovat jako válečný zpravodaj.

Roku 1918 skončilo jeho první manželství rozvodem. V roce 1921 se oženil podruhé, tentokrát se svojí o dvacet tři let mladší sekretářkou Violet.

Nejslavnější román Zelený lučištník (The Green Archer), příběh napsaný v duchu gotického románu, napsal roku 1923 a díky němu stal se nejvydávanějším autorem své doby. Jeho produktivita byla ohromující (vydal 175 knih, napsal dvacet čtyři divadelních her a v novinách otiskl nespočetné množství článků), což vedlo k podezření, že vlastnil (obdobně jako Alexandre Dumas starší) tzv. továrnu na romány a pod díla jiných se jen podepisoval. To se však nikdy nepotvrdilo. Nikdy si nedělal ke knihám předem poznámky o průběhu děje a jednotlivých zápletkách. První stránku textu napsal vždy vlastní rukou, dál pak diktoval sekretářce nebo do diktafonu. Denně pracoval mnoho hodin, každou půlhodinu vypil šálek čaje a nepřetržitě kouřil cigarety.

Je považován za tvůrce kriminálního thrilleru. Mnoho z jeho děl bylo zfilmováno (existuje téměř sto šedesát titulů natočených podle jeho námětu, např. Zelený lučištník byl zfilmován třikrát).

Práskač, Šprýmař

Edgar Wallace, klasik detektivní literatury, je autorem mnoha úspěšných románů a povídek. Tato kniha obsahuje dva detektivní příběhy z Londýna počátku 20. století, v nichž policisté odhalují podvodníky, lupiče, udavače a vrahy.

Edgar Wallace

Práskač, Šprýmař

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Běla Dintrová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-73-4

Obsah

Práskač

Šprýmař

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Práskač

I.

Takovouhle noc by si žádný normální člověk nevybral k procházce po Putney Common: foukal vítr, padal déšť se sněhem a Larrymu Graemovi promočenými rukavicemi pronikal chlad. Byla taková tma, že musel i přes rozsvícené lucerny, rozestavěné v pravidelných vzdálenostech podél chodníku, použít na každé křižovatce baterku, aby neklopýtl o okraj.

V dlouhém gumáku a galoších se cítil příjemně, ačkoliv široký deštník mu spíš překážel, než aby ho chránil, a když se mu nakonec v prudkém náporu vichru málem obrátil, radši jej zavřel. Troška vody obličeji jen prospěje, řekl si v dobré náladě.

Pohlédl na svítící ciferník náramkových hodinek. Do půl jedenácté chybělo jen několik minut a Velký partner byl vždycky přesný. Podlý, nicméně přesný. Larry s Velkým partnerem už kdysi jednal, ovšem tehdy se zapřísáhl, že to vícekrát neudělá; měl sice peníze a spolupráce s ním přinášela jen minimální riziko, zato ceny dovedl pěkně stlačit dolů. Tentokrát ho ale Larry přinutí za diamanty van Rissikové pořádně zaplatit!

O krádeži psaly kdejaké noviny a pojišťovna přesně uvedla, jakou cenu mohou jednotlivé šperky dosáhnout na volném trhu. A protože kořist stála opravdu za to, uveřejnil Larry inzerát v dojednaném kódu:

„Ve čtvrtek v půl jedenácté večer ztracena na Putney Common (ve směru na Wimbledon) žlutá kabelka s pěti dopisy, jež mají význam pouze pro adresáta.“

Heslo „žlutá kabelka s pěti dopisy“ oznamovalo Velkému partnerovi, že má možnost získat šperky v hodnotě, představované pětimístným číslem. „Hnědá kabelka“ by znamenala kožešiny, „bílá“ bankovky.

Proto tedy Larry teď ve čtvrtek v půl jedenácté večer napjatě čekal na uvedeném místě. Sotva k němu dolehlo odbíjení kostelních hodin, objevila se v dálce na silnici dvě světla. Přesný jako vždy, pomyslel si, když ho na kraji chodníku oslepila záře reflektorů. Auto zvolnilo, zastavilo těsně u něho a z temného vnitřku se ozval hrubý, značně podrážděný hlas:

„Tak oč jde?“

„-brý večer, šéfe.“

Larry se snažil poznat, s kým mluví. Věděl, že posvítit na neznámého znenadání baterkou by bylo stejně nezdvořilé jako zbytečné: Velký partner určitě neměl tvář nezakrytou. Zato na prostředníku ruky, spočívající bez rukavice na okraji otevřeného okénka, spatřil zatržený nehet a dvojitou bílou jizvu přes kloub. Ruka vzápětí zmizela, jako by ten, komu patřila, si uvědomil, že si ji Larry prohlíží.

„Mám prima zboží. Četl jste noviny?“

„Klenoty van Rissikové?“

„Právě ty — za dvaatřicet tisíc liber — sto šedesát tisíc dolarů — a všechno snadno prodejné. Rissiková ukládala do drahokamů prachy... a nejen do takových, co hezky vypadají, ale nejdou na odbyt. Chtěl bych za ně pět táců.“

„Dvanáct set,“ zazněla jasná odpověď, „a to je o dvě stovky víc, než jsem počítal.“

Larry prudce vydechl. „Se mnou se dá mluvit, jenže ...“ spustil.

„Máš to u sebe?“

„Pochopitelně ne.“ Už sám důraz na záporu prozradil, že Larry lže. „A nic nepřinesu, dokud se rozumně nedohodneme. V Maida Vale mi za ně jeden žid nabídl tři tisíce a šel by určitě výš, ale já bych raděj jednal s vámi — je to bezpečnější. Chápete, jak to myslím …“

„Moje poslední nabídka je patnáct set. Víc nedám,“ odsekl neviditelný v autě. „Peníze mám s sebou a uděláš dobře, když si je vezmeš.“

Larry zavrtěl hlavou. „Nechci vás zdržovat,“ prohodil zdvořile.

„Tak si neplácneme?“

„Oba ztrácíme čas,“ pravil Larry, jenže vůz vyrazil vpřed, ještě než domluvil. Nestačil si ani všimnout čísla a už se červená světélka ztrácela v nepohodě.

Larry si znovu zapálil zbytek doutníku a zamířil ke svému autíčku. „Shylock se právě obrátil v hrobě,“ ulevil si nahlas.

Ani ne za týden vyšel Larry Graeme z restaurantu Fiesoli na Oxford Street. Podle vzhledu jej každý z kolemjdoucích mohl považovat za londýnského světáka středního věku, znalce dobrého jídla a milovníka pohodlného života. Gardénie v knoflíkové dírce saka jeho večerního obleku jako by prozrazovala životní optimismus. Však také důvod ke spokojenosti měl, vždyť klenoty paní Rissikové dobře prodal. Navíc nikdo v celém Londýně o transakci nevěděl, neboť jako obvykle pracoval na vlastní pěst.

Zatímco stál na chodníku a čekal na taxi, přistoupil k němu vysoký statný muž a přátelsky mu položil ruku na paži.

„Ahoj, Larry!“

Jedině dlouhý šedivý váleček popele, který bez znatelného pohybu spadl z Graemova doutníku, dokazoval jeho úlek.

„Haló, inspektore!“ zvolal s bodrým úsměvem. „Rád vás vidím.“

Ve skutečnosti nebyl vůbec rád, ale v té chvíli musel pronést nějakou zdvořilost, poněvadž se rychle ohlédl a objevil v blízkosti tři pomocníky inspektora Elforda. Přijal tedy osud s klidem filozofa, usedl s policisty do auta a klidně si s nimi povídal a kouřil, dokud vůz neprojel úzkou bránou Scotland Yardu.

Úvodní formality nebyly dlouhé. Vyslechl obvinění mlčky a s úsměvem na snědé tváři a potom řekl:

„Bydlím v Claybury Mansions, v čísle devadesát osm. Mohl by mi někdo odtamtud přinést jiné šaty? Nerad bych před vyšetřujícím soudcem stál oblečený jako číšník. A co myslíte — mám naději setkat se s pověstným Barrabalem? Slyšel jsem, že je machr, a já si potřebuju s někým vyrovnat účty.“

Elford ho upozornil, že se vrchní inspektor Barrabal drží spíš v ústraní a pravděpodobně ho nepřijme, nicméně sotva za Larrym zapadly ocelové dveře, sám k vysokému policejnímu důstojníkovi zašel do jeho kanceláře, kde seděl s dýmkou mezi zuby zahloubán do jakýchsi listin.

„Tak mám Larryho,“ ohlásil Elford. „Chce vědět, jestli byste k němu nezaskočil na slovíčko. Zatím jsem mu řekl, že asi o to nebudete mít zájem. Vždyť ty chlapy známe …“

Barrabal se opřel v židli a svraštil čelo. „Ptal se po mně? Zřejmě se stávám populární,“ povzdechl si a Elford se zasmál.

Ve Scotland Yardu se totiž dávalo k dobru, že vrchní inspektor přivedl zcela nečekaně za mříže už řadu zločinců, ačkoliv se nikdy neobjevil na svědecké lavici, jen málokdo ho znal a dokonce i pro novináře píšící o kriminalitě byl pouhým pojmem. Již osm let sedal ve své podlouhlé pracovně ve třetím patře, obložené policemi se spisy, které pročítal a zkoumal, a k dopadení mnoha „chytráků“ dospěl pouze srovnáváním zdánlivě nedůležitých faktů. To on odhalil bigamistu a vraha Holanďana Goorma, přestože se spolu nikdy nesetkali tváří v tvář. Úmrtní oznámení, porovnaná s odstavcem z bezvýznamného německého plátku, dostala na doživotí do žaláře bratry Lanedovy — a ti patřili k těm nejšikovnějším a nejopatrnějším vyděračům.

„Zajdu za ním,“ pravil Barrabal po chvilce přemýšlení a vypravil se k rozhovoru s rozladěným Larrym dolů do ponuré cely, kam se vězňovy elegantní šaty ani trochu nehodily.

Larry pozdravil příchozího s hořkým úsměvem. „Těší mě, že vás poznávám, šéfe,“ spustil věcně. „Kápli mi na zboží a nemá cenu zapírat — ostatně v kufru v hotelu Shelton zůstalo ještě dost, abyste mi mohli naložit desetkrát tolik. Bohužel jsem si vždycky moc věřil.“

Barrabal neodpověděl a čekal na nevyhnutelnou otázku. Konečně přišla. „Kdo mě udal, šéfe? Jen to se chci dovědět a půjdu klidně do chládku. Rád bych znal toho práskače.“

Barrabal ani teď nepromluvil.

„Může to být jeden ze tří, ale jmenovat nikoho nebudu. Kupec šperků je spolehlivý. Ten druhý, co má na mě spadeno, je ve Francii. A třetí“ — Larry vypočítával na prstech — „je Zatržený nehet. Za zboží v ceně dvaatřiceti táců mi nabídl patnáct stovek — ovšem ten zas o mně nic neví.“

„Tak pro změnu zas práskněte vy jeho,“ doporučil mu Barrabal. „Kdo je ten Zatržený nehet?“

Larry se znovu usmál. „Někomu udavačství vyhovuje, ale mně nevoní. Vím, že vám položím hloupou otázku, protože ještě žádný polda práskače neprozradil.“

Napjatě se zadíval na policejního důstojníka a Barrabal přikývl. „Máte za to, že jeden z těch tří vás udal. Povězte mi, koho podezíráte, a já vám slibuju, že vyslovíte-li jméno udavače, přikývnu.“

Larry se na něj tvrdě podíval a zavrtěl hlavou. „Kvůli jednomu neprozradím dva další. To víte líp, než kdo jiný, inspektore.“

Barrabal si zamyšleně pohladil úzký černý knírek. „Dám vám příležitost,“ navrhl zatčenému po chvíli. „Asi se tu ráno ještě zastavím, než vás odvezou k soudu. Pomůžete nám, když mi ta tři jména důvěrně sdělíte.“

„Vyspím se na to,“ přikývl Larry.

Barrabal se pomalu vrátil do své pracovny, kde otevřel ocelovou pokladnu. Obsahovala četné nestejně velké proužky papíru, popsané tímtéž strojem; na několika stálo jen pár řádek, jiné obsahovaly i dlouhá sdělení, ale všechny představovaly anonymní udání. Někde v Londýně přebýval překupník kradeného zboží, který obchodoval ve velkém, v každém okresu měl zřejmě agenty, strkal prsty do kdejaké černoty a těmito lístečky se zlodějům odměňoval za to, že jejich kořist dál výhodně prodával.

Vrchní inspektor zvedl nejčerstvější udavačský dopis. Stálo v něm:

„Klenoty paní van Rissikové ukradl Larry Graeme. Do domu vnikl přestrojen za najatého číšníka, když pořádala večírek. Šperky prodal Rekovi Moropulosovi, přistěhovanému sem z Bruselu, a ponechal si jen diamantovou hvězdu, kterou nejspíš najdete pod falešným dnem jeho zavazadla v hotelu Shelton. Moropulos ji nechtěl koupit, protože růžové kameny lze snadno vystopovat.“

Barrabal si znovu pohladil úzký knírek a zadíval se na papír přivřenýma očima. „Dostanu tě, Práskači,“ prohlásil tiše.

II.

Dva a půl roku poté, co se Larry Graeme vděčně uklonil soudci — za svůj zločin totiž čekal daleko těžší trest a ne jen tříleté vězení — a kdy se listí v parku začínalo podzimně zbarvovat, kráčeli dva lidé po štěrkové cestičce, spojující Marble Arch a Hyde Park Corner. Šli mnohem pomaleji, než bylo radno; byl sice jasný, slunečný den a bezmračné nebe, ale vál východní vítr a studený vzduch oznamoval příchod zimy.

Prošedivělé prameny v černých vlasech středně vysokého, statného muže opravovaly první dojem, že jde o třicátníka, vyvolaný jeho mladistvou tváří. Ve skutečnosti nedávno překročil čtyřicítku.

„Člověk musí žít,“ vykládal právě, „a zaměstnání se teď nenajde tak snadno jako před válkou. Ostatně já dělám docela příjemnou práci.“

Beryl Stedmanová zavrtěla hlavou. „To není místo pro vás, kapitáne Leslie,“ podotkla a než pokračovala, lehce zaváhala. „Něčemu nerozumím, a proto nevím, jestli se vás nedotknu tím, co teď řeknu.“

„Mě tak hned neurazíte,“ opáčil. „Klidně spusťte!“

„Frank tvrdí, že jste v kanceláři velmi…“ chvíli hledala vhodný výraz, „... neoblíbený. Snad mu nepovíte, co jsem vám prozradila? Vím, nemám právo — “

„Jsem neoblíbený — zatraceně neoblíbený,“ přikývl. „V určitém smyslu jsem naprostý opak vašeho okouzlujícího snoubence.“ V mrzutě pronesených slovech však nezazněla hořkost ani posměch či skrytá sebelítost. „Frank Sutton se umí zalíbit. Je až k smíchu, jak před ním, sotva ráno přijde, ostatní div nepadají na kolena.“

„Zrovna hezky o něm nemluvíte.“

„Nic ve zlém,“ omluvil se rychle, „ale dobře se bavím — nebo snad lépe řečeno — učím se. Kdyby Frank Sutton svým zaměstnancům přikázal, aby pro něj pracovali týden ve dne v noci bez přerušení, upřímně věřím, že by za tuto čest ochotně ještě zaplatili! Kdybych já je požádal, aby zůstali pět minut přes čas, došlo by ke vzpouře.“ Tiše se pro sebe zasmál. „Z personálu mě uznává jen jediný člověk, jakýsi Tillman. Je u nás nový. Nastoupil před čtrnácti dny a jeho postoj vůči mně mi nepřipadá tak docela nezištný. Pak je tam ještě —“ Nečekaně se zarazil.

„Snad nemáte dalšího obdivovatele?“ zeptala se ironicky.

Leslie se usmál. „To právě nevím. Suttonova sekretářka je ke mně docela milá, skoro přátelská. Třeba pro skvělého Suttona pracuje už tak dlouho, že se jeho sladkosti přejedla.“

„Teď jste ale vysloveně ošklivý!“

„Vím,“ přikývl tak vesele, až ji tím rozesmál.

Na každou ženu čeká ve světě muž, s nímž si hned porozumí, a trpělivé seznamování či dlouhé dvoření je zbytečné. Zdá se jim, že se důvěrně znají už od prvního setkání, jako když se znovu spojí dvě k sobě patřící, ale dočasně oddělené části celku.

Sotva John Leslie poprvé snoubenku svého zaměstnavatele spatřil, pocítil uvolnění, nevysvětlitelný klid a uspokojení, jako by konečně našel to, co v podvědomí dávno hledal. Uvědomil si, jak je spíš drobná Beryl velice hezká a skromná. Jí lépe odpovídalo přirovnání k fialce než k vyzývavému vysokému narcisu, kymácejícímu se ve větru. K dívčině oduševnělé kráse, šedým očím a rtům stále připraveným k úsměvu se družila neuvěřitelně půvabná postava. Trochu ho zaskočilo zjištění, že je zasnoubená.

Růžovolící, pohledný a nesmírně energický Frank Sutton připomínal drát nabitý elektřinou. Byl nejen úspěšný, ale i příjemný. Jeho rozlehlé kancelářské místnosti v Calford Chambers sice nešuměly ruchem jako úl pracovitých včel, nicméně napilno tam měli, poněvadž Sutton neodmítl žádný, byť i sebemenší obchod.

Schopní a průbojní šéfové najdou jen málokdy oblibu u svých zaměstnanců, Franka však personál miloval pro veselý smích a krátké zachechtání, s nímž přijímal úspěch stejně jako nezdar. Už jen pohled na vějířky vrásek, tvořící se mu při úsměvu kolem přivřených očí, dovedl povzbudit a pevný stisk ruky při pozdravu předal každému trochu z jeho životní síly.

„No... zajímavý je,“ připustil John Leslie. Ocenění nevyznělo dost upřímně, ale Beryl s ním naprosto souhlasila.

„Kéž by nebyl tak dokonalý,“ povzdechla si a pak se nečekaně otázala: „Znáte nějakého Barrabala? Je členem Scotland Yardu.“

„Z doslechu,“ přikývl John Leslie. „Osobně ne. Přímo ho prý nikdo nezná. Před několika týdny se o něm psalo v souvislosti s jedním případem. Proč se ptáte?“

„Frank o něm včera večer mluvil,“ pokračovala Beryl. „Ptal se na něj strýce. Frankovi totiž napadlo—“ Zaváhala sice jen na zlomek vteřiny, nicméně spěch, s jakým hovořila dál, Lesliemu prozradil, že se dopustila určité nediskrétnosti. „Uvažoval zavolat Barrabala, protože z kanceláře se ztratilo několik balíků. O tom jistě víte.“

„Nevím,“ odpověděl Leslie bez zájmu, „ovšem nezdá se mi, že by vrchní inspektor podobný případ převzal. Pokud vím, neplýtvá časem na vyšetřování podružností. Asi by nechtěl vystupovat jako Nemesis proti bezvýznamnému zlodějíčkovi. Mimochodem, když mluvím o Nemesis —tamhle jde někdo, koho nepotěší, že nás dva spolu uvidí.“

Mířili k nim dva vysocí muži, ačkoliv Lewu Friedmanovi nahrbená záda přece jen z jeho tělesné výšky několik centimetrů ubrala. S tvrdou tváří, velkým nosem, širokými ústy a vzdornou bradou představoval přesně toho, kým doopravdy byl: vítěze v boji. Světlovlasý, modrooký Frank Sutton po jeho boku ukázal při pohledu na pomalu přicházející dvojici v úsměvu bílé zuby, zato v obličeji Lewa Friedmana se veselí neobjevilo; přísnýma hnědýma očima přejel z dívky na jejího průvodce.

„Myslel jsem, že obědváš s paní Mordenovou, Beryl,“ podotkl stroze.

„Potkala jsem kapitána Leslieho na Oxford Street,“ pospíšila si dívka s odpovědí.

„Jistě jen náhodou ... No dobrá.“ Tón však vyjádřil všechno ostatní než souhlas. „V kanceláři nejspíš nemáte mnoho práce,“ oslovil Leslieho.

„Ani ne,“ uslyšel chladnou odpověď.

„My nikoho nepřetěžujeme,“ přispěchal s vysvětlením Sutton, kterého podle všeho vůbec nevyvedlo z klidu, že potkal snoubenku v důvěrném rozhovoru s ředitelem svého podniku. „Každý z mých zaměstnanců si může vyjít na procházku, kdykoliv se mu zachce — viďte, Leslie?“ Pak upřel zrak na dívku. „Nedovol Lewovi, aby tě plísnil, Beryl! Je příliš romantický a hned předpokládá, že mu někdo chce jeho malý poklad unést — nemám pravdu, Lewe?“ Dloubl starého muže loktem a zachechtal se.

Leč Friedman neviděl v situaci důvod k obveselení. Trapné ticho přerušil Sutton tím, že vzal svého ředitele za paži.

„Už asi pro mne nemáte nic nového, Lewe, a určitě netoužíte po rozhovoru s Lesliem.“

Ten se zatím snažil zachytit pohled dívčiných očí, ale Beryl je kupodivu rozpačitě sklopila. A za několik okamžiků už kráčel zpět vedle upovídaného Suttona, odsuzujícího hloupé předsudky starší generace.

„Lew Friedman vás ale má podle všeho docela rád — pokud jste sám. Zřejmě si umínil považovat vás za zpustlého donchuána, kamaráde! Jeho výtky na adresu Beryl neberu vážně. Friedman se totiž věkem stal hrozně podezřívavý. Proti výstřednostem stáří nic nezmůžeme.“

Leslie si vybral cigaretu ze stříbrného pouzdra a promačkal ji, aby změkla; v koutcích citlivých úst se mu chvěl tajemný úsměv. „Vám nevadí, když občas slečnu Stedmanovou vyprovodím?“

Dal jasně najevo, že se v nejmenším nehodlá omluvit, nezdůrazňuje nevinnost schůzky, ani nepředstírá nezájem o dívku, která se měla stát ženou jeho zaměstnavatele.

Frank Sutton pokrčil rameny. „Proč, proboha?“ zvolal. „Vím, že v uplynulých deseti letech jste vinou nešťastných okolností měl velmi málo příležitosti k setkání s hezkými děvčaty, a teď to asi potřebujete. Nezlobíte se, že mluvím otevřeně?“

Leslie zavrtěl hlavou.

„Jste jeden z mých experimentů, i když většina z nich se mi nezdařila. Chci vám pomoci — neříkám napravit vás, poněvadž to zní příliš mravokárně. Polovičatá řešení se mi nezamlouvají: já si zakládám na důslednosti.“ Ani ten nejpozornější posluchač nemohl v jeho hlase odhalit byť i náznak povýšenosti. „Beryl je milá dívka — aspoň podle mého soudu,“ hovořil dál, avšak bez jakékoliv stopy lásky v hlase. „Asi se tak jeví každému. Nejsem paša, přesvědčený, že ženy mají v přítomnosti mužů chodit zahalené. Řekl jsem to i Lewovi, ovšem on je staromódní…

Mluvil většinou sám, dokud nedošli k Oxford Street, kde parkovalo jeho auto, a rozváděl svou teorii i během jízdy do kanceláře.

Kanceláře firmy Frank Sutton a spol. zabíraly tři patra rohového domu nedaleko Middlesexské nemocnice, v prostředí sice nepříliš elegantním, zato v rušné ulici, souběžné s Oxford Street. Sutton si před šesti roky v Londýně zařídil malý exportní podnik, který se za ta léta značně rozrostl. Měl filiálky v různých koutech světa a na rozdíl od většiny vývozců neodmítal ani obchody bezvýznamné nebo snad pochybné.

Zatímco kráčeli širokou chodbou, z níž vedly dveře do jednotlivých oddělení, vysvětloval své velkorysé plány. „U nás najdete velké uplatnění, Leslie, — pokud budete mít kuráž.“ Pak náhle změnil tón a podíval se Lesliemu zpříma do tváře. „Vyžaduji ovšem upřímnost, Leslie!“

John snesl pohled jeho modrých očí bez patrných rozpaků. „Nerozumím vám —“

„Já zas nechápu vás!“ zdůraznil Frank tiše. „Rád bych se o vás dověděl víc — kde trávíte noci, jaké vedlejší kšeftíky provozujete krom práce u mě... Velice riskuji, když vás zaměstnávám. Ani Lew Friedman netuší, jak mnoho. Něco přede mnou tajíte a mě zajímá, co to je.“

Leslie hned neodpověděl. Na okamžik sklopil oči a pak se krátce zasmál. „Snad o mně víte dost,“ řekl pomalu, „ale když jste tak zatraceně zvědavý, prozradím vám, co je mým koníčkem: draze prodávám, co jsem levně nakoupil, a ve volném čase tu a tam někoho prásknu!“

III.

Frank Sutton zůstal na svého zaměstnance užasle civět. „Draze prodáváte, co jste levně nakoupil,“ opakoval zvolna, „a ve volném čase... někoho prásknete? Co to má znamenat?“

„Docela vám věřím, že mi nerozumíte,“ zasmál se John Leslie. „Neprošel jste asi tak intenzívní výukou jako já.“

Stejně nečekaně, jak změnil lehce plynoucí rozhovor ve vážný, nasadil teď Frank opět veselý tón. „Mluvíte v rébusech. Nikoho podobného jsem v životě dosud nepotkal.“

„To jste tedy o hodně přišel!“ zněla ironická odpověď.

„Ani nemám chuť se zeptat, co znamená někoho prásknout — zní to dost nečestně.“

Leslie se neurazil. „Vždyť taky nečestný jsem,“ přiznal, „dokonce do té míry, že chápu toho dokonalého pana Lewa Friedmana. Kdybych já byl na vašem místě, Suttone, a vy na mém, určitě bych Beryl Stedmanové zakázal scházet se s vámi, a nevím, jestli bych jako Frank Sutton nevyplatil Johnu Lesliemu mzdu a neukázal mu dveře. Odpusťte mi mou otevřenost, ale jste blázen, že mě zaměstnáváte, když znáte mou minulost. Ani jeden z tisíce úspěšných mladých obchodníků by nepodstoupil takové riziko, že by mě vzal do své firmy, a jediný z miliónu by mi nedovolil scházet se s tak milou dívkou, jako je Beryl Stedmanová. Jste výjimka!“

Frank se ušklíbl, neboť si byl své výjimečnosti dobře vědom. „Snad máte pravdu,“ prohodil, a jako by si něco uvědomil, znenadání se zeptal: „Co soudíte o Tillmanovi?“

„Nepřicházím s ním často do styku. Proč?“ Leslie se zastavil několik kroků od dveří své kanceláře.

Sutton si zamyšleně pohladil bradu. „Nevím. Je to takový divný pavouk — zrovna jako vy. Nemám k němu důvěru, přestože má velmi dobré doporučení. Zajímalo by mě, jaký máte na něj názor.“

„Jestli mu nedůvěřujete, tak ho vyhoďte.“

Frank se maličko ušklíbl. „Mou slabostí je ohled k lidem. Ten chudák hledal práci a nedokázal bych vyhnat ho na ulici jen proto, že se mi nelíbí jeho tvář.“

Ze vzdálenějšího konce chodby na něj někdo zavolal a tak Sutton hned vykročil dál; ještě než s čekajícím mužem odbočil za roh, Leslie, který už mezitím vstupoval do své pracovny, zaslechl jeho charakteristické zachechtání.

V pohodlně zařízené kanceláři byl nejnápadnějším kusem nábytku velký, do výklenku ve zdi zapuštěný sejf. Kromě Leslieho psacího stolu stál v místnosti ještě menší stolek, poněvadž ji s ním sdílela Suttonova sekretářka.

Nebyla uvnitř ve chvíli, kdy Leslie neslyšně vstoupil; místo ní se nad stolem skláněl hubený muž středního věku a prohlížel tam různé listiny. Ředitel jej chvíli pobaveně sledoval, než prohodil:

„Hledáte něco, Tillmane?“

Oslovený se prudce otočil a v jeho protáhlém, snědém obličeji pod ocelově šedými vlasy se objevil úlek.

„Ano. Jeden účet.“ Pouze zvednutí ruky k ústům a mechanické pohlazení brady prozradilo, že je v rozpacích. Mluvil chladně, až skoro drze.

„Jak dlouho už pracujete u Suttona?“

Tázaný zvedl oči ke stropu, jako by počítal. „Měsíc,“ odpověděl potom.

Leslie přikývl. „A během té doby jsem vás dvakrát přistihl při prohrabávání papírů na mém stole! Snad abyste raději s dlouhým zaměstnáním u nás nepočítal.“

Úředník pohlédl řediteli do očí s náznakem úsměvu na rtech; nepatřil k lidem, kteří se dovedou vesele zasmát. „To nerad slyším, kapitáne Leslie. Spíš jsem doufal, že právě my dva se trochu sblížíme.“

Leslie prolistoval spisy na stole: žádný nebyl příliš důležitý, závažnější doklady zamykal vždy do zásuvky. Změnil tedy námět hovoru: „Hledal mě někdo?“

Podivín Tillman se na něj nepodíval zpříma a podle svého zvyku dál nepřítomně zíral z okna, leč po očku si přece jen všiml, jak ředitelova tvář při jeho odpovědi ztvrdla.

„Ano. Jakýsi pan Graeme — Larry Graeme.“

„Graeme?“ vybafl Leslie. „Co chtěl?“

„Nejspíš s vámi mluvit,“ podotkl Tillman, nepřestávaje se dívat z okna. „Byl skoro neodbytný.“ Teprve po těchto slovech obrátil oči k Lesliemu a znovu zkřivil rty v prchavém úsměvu. „Prý se vrátí kolem šesté,“ pokračoval Tillman a ředitele pozorně sledoval. Neušlo mu, jak zpráva Leslieho zmátla a jak svraštil rovné obočí do zlostného zamračení. „Podle jeho slov — naprosto se nesnažil něco tajit — vyšel asi právě z kriminálu,“ dodal ještě úředník. „Znáte ho?“

„Trochu,“ odtušil Leslie stručně a pak znenadání vyjel: „Co k čertu znamená ten výslech?“ Trhnutím hlavy dal Tillmanovi najevo, že má odejít, ale když se muž pomalu odloudal až ke dveřím, znovu ho oslovil: „Pokud to nevíte, mám velmi nerad jakékoliv špehování. Až vás příště načapám při prohlížení mé korespondence, chytím vás za límec a poletíte z kanceláře. Jasné?“

Na zlomek vteřiny se zdálo, že Tillman poruší svůj návyk a zasměje se, avšak vzápětí opět zvážněl. „Měl bych aspoň nový zážitek,“ prohodil a zavřel za sebou dveře.

Leslie za ním chvíli zamračeně hleděl, ale potom si uvědomil směšnost situace a tiše se zachechtal.

Suttonova sekretářka měla toho odpoledne volno. Přestože Leslie byl v místnosti sám, z nějakého důvodu se nedokázal do práce zabrat. Vždy po několika minutách od psacího stolu vstal, přistoupil k oknu a pátral zrakem v ulici. Graema zahlédl teprve po setmění, až se rozsvítily první lampy: stál s doutníkem mezi zuby a s rukama v kapsách přímo pod lucernou a tak nebylo těžké ho poznat. Leslie se opětovně vracel k oknu; chlapík venku čekal dál.

IV.

Larry Graeme kradl na vlastní pěst, ačkoliv bez přátel nebyl. Jednoho nevlídného únorového rána se vrátil z Dartmooru s potěšujícím vědomím, že jeho podnájem v Southwarku — asi čtvrt míle od Dover Street, kde bydlí velmi vážení a zámožní lidé — na něj čeká nedotčený. Ani velký Barrabal o tomto jeho zázemí nevěděl, jinak by byl v zamčeném kufru pod postelí našel úctyhodnou sumu.

Bytná pana Graema si už zvykla na nájemníkovu občasnou dlouhou nepřítomnost, a protože jí na dům půjčil peníze (jako velice šetrný muž mohl provést i jiné dobré investice), neodvážila se přenechat jeho pokoj jinému.

Uvítala jej jakoby nic, a když odešel nahoru do svého malého příbytku, shledal všechno tak, jak to opustil. Neztratil se mu ani doutník z cedrové krabice na krbové římse.

Více než peníze v kufru zajímal Larryho revolver a krabička s náboji, neboť se sem vrátil jen za jediným účelem. Tentokrát mu trest připadal nezvykle dlouhý — byl už asi na kriminál příliš starý. Během osmnácti ze čtyřiadvaceti hodin, co denně probděl pod zámkem, o lecčems přemýšlel a hodně se vztekal. Nepatřilo to k jeho povaze, jenže zvěsti, šířené ve vězeňské prádelně, kde pracoval, rozdmýchávaly doutnající uhlíky jeho hněvu do ruda.

V Dartmooru se seznámil s mužem, který si odpykával trest právě na udání Velkého partnera, o jehož zatrženém nehtu krom Larryho nikdo nevěděl. Toto vzácné tajemství si totiž nechal pro sebe a dokonce ho mrzelo, že je vůbec svěřil Barrabalovi; prožíval proto úzkostné okamžiky.

Tentokrát Graeme pobyt v kriminále snášel mnohem hůř než kdy předtím. Měl nepříjemné bachaře — dvakrát ho málem chytili při kouření — a s výjimkou onoho chlapíka z prádelny žádného z vězňů neznal. Do Londýna se vrátil s hlavou plnou starostí: přemýšlel jen o muži se zatrženým nehtem a o svém malém revolveru.

Zatržený nehet nebyl jeho jedinou stopou, objevil další: Práskač kupoval kradené automobily a své obchody provozoval prostřednictvím překupníků někde v Soho. Přestože tam Larry usilovně pátral, jen čirou náhodou našel v Regent Street manikérku, která si vzpomněla, že upravovala ruku s poraněným nehtem a dvojitou bílou jizvou na kloubu.

„Jméno zákazníka nevím,“ přiznala, „ale zahlídla jsem ho vcházet do té velké budovy v Mortimer Street — bydlím na Tottenham Court Road a chodím tam okolo. To by byla náhoda, kdybych vás přivedla na stopu vašeho bratra!“

Larry totiž předstíral, že hledá dávno ztraceného sourozence. Bystrá manikérka byla velice všímavá, a ačkoliv Larry svého udavače vlastně nikdy neviděl, podle jejího popisu jej mohl s jistotou poznat. Začal tedy procházet Mortimer Street a bedlivě sledoval každého, kdo do budovy, v níž sídlila firma Franka Suttona, vstupoval nebo z ní vycházel. Dal se rovněž do hovoru s několika jeho úředníky, takže potom už s naprostou jistotou čekal v houstnoucí mlze před domem s revolverem v jedné kapse a v druhé s obálkou obsahující jízdenku a lodní lístek, které mu pomohou dorazit do hotelu v Black Forest, kde trávíval dovolenou, kdykoliv mu půda v Anglii začala připadat příliš horká.

Zaměstnanci — muži i ženy — se pomalu trousili služebním východem ven a mizeli v tmavém podvečeru.

Těsně před šestou vrazil do Leslieho pracovny Sutton; než si natáhl rukavice, stačil na ředitele vychrlit tucet příkazů a pak odešel. Leslie počkal, až dozněla ozvěna jeho kroků na chodbě, a znovu vyhlédl z okna: pozorovatele na ulici však už v mlze nespatřil.

Odemkl zásuvku psacího stolu, vyňal z ní malou automatickou pistoli a zastrčil ji do zadní kapsy kalhot. Potom si oblékl převlečník, vyšel z místnosti a tiše za sebou zavřel.

V kanceláři na konci chodby už podle všeho nikdo nebyl, protože okénkem nad dveřmi nezářilo světlo, nicméně právě tudy její uživatel — pan Tillman — stojící v té chvíli na židli, číhal, až jeho nadřízený půjde domů. Potom se vytratil do mlhy za ním ...

Larry Graeme opustil své stanoviště na protějším chodníku a šel se opřít o zeď budovy, v níž byly Suttonovy kanceláře. Když se z osvětleného vchodu vynořila postava a v mlze jej minula, zahodil doutník a vykročil za ní.

„Hej!“ poklepal na rameno muži, kterého sledoval.

Oslovený se otočil a zvědavě se mu podíval do tváře. „To jste vy, Graeme? Viděl jsem vás —“

„Tys mě viděl?“ Larryho tichý hlas zněl výhružně. „Tak mě taky vyslechni — pokud ti ještě sluch bude sloužit! Mám tě, udavači, a dostanu tě tam, kam patříš —“ Ovšem zahlédl už jen, jak vyšlehl rudý plamínek, na zlomek vteřiny si uvědomil prudkou, pronikavou bolest a zhroutil se na zem. O deset minut později ho našel policista.

A pouze vrchní inspektor Barrabal věděl — nebo aspoň tušil —, čí ruka poslala Larryho Graema na smrt.

V.

Joshua Collie přišel do redakce Post-Courieru, usedl za stůl redaktora denních zpráv a unaveně si povzdechl. Ač šedesátník, připomínal milého, baculatého andělíčka. V létě v zimě nosil na plešaté hlavě slamák a díky své příšerné nedbalosti si zapínal knoflíky světlehnědého pláště do deště vždy do špatných dírek. Vypadal jako dobrácký sluha v důchodu; i ten nejzkušenější znalec fyziognomie by se byl marně snažil odhadnout jeho povolání. V celém Londýně však neexistoval reportér z oboru kriminalistiky lépe obeznámený s lidskou krutostí než tento andělsky vyhlížející muž.

K velké nelibosti redaktora Fielda si zavěsil deštník na jeho košík s poštou, chvíli šmátral po kapsách, až našel napůl vysypanou cigaretu a zapálil si ji.

„Byla to vražda,“ prohlásil věcně.

Šedovlasý Field se zpod huňatého obočí zamračil a bílý knír se mu naježil. „Čekal jste snad svatbu?“ zavrčel.

Na Joshuu však sarkasmus neplatil a nevyvedl jej z klidu. „Dostal zblízka dvě rány z automatické pistole — nejspíš opatřené tlumičem. Jmenuje se — nebo lépe řečeno jmenoval se — Larry Graeme, minulé pondělí ho propustili z Dartmooru.“

Zapálil si cigaretu podruhé.

Redaktor projevil zájem. „Graeme? Na toho si vzpomínám. Měl na svědomí krádež u van Rissikové.“

Joshua přikývl tak vážně, až to mohlo být považováno za schválení Larryho činu. „Barrabal soudí, že ho někdo udal.“

Field zpozorněl. „Vy jste mluvil s Barrabalem? To už samo o sobě stojí za článek.“

Reportér zavrtěl hlavou. „Osobně ne, jen po telefonu. Leccos mi naznačil, může se to hodit.“

„Co ale znamená, ta zmínka o udání? Myslíte, že Larryho oddělal muž, kterému se přezdívá Práskač?“

Joshua znovu přikývl. „To pojmenování jsem pro něj vynašel já,“ mírně připomněl. „Veřejnost ho ještě nezná.“

Zadumaně se zahleděl mimo redaktorovu hlavu a sešpulil rty, jako by chtěl pískat. Field si uvědomil, že v životě nepotkal nikoho, jehož podoba tak klamala. Joshua Collie připomínal dítě. Kdo ho uviděl nerozhodně postávat na kraji chodníku, dostal chuť vzít ho jemně za ruku a převést přes rušnou ulici. Pokud by si nějaký chlapec nebo děvčátko měli vybrat strýčka podle míry laskavosti, padla by volba určitě na něj. Budil zdání neúřadujícího sekretáře Armády spásy a nikdo netušil, že třeba zrovna v té chvíli v duchu ze tří různých teorií s potěšením vybírá pravý důvod k záhadné vraždě.

„Barrabal je zvláštní člověk,“ pravil a zavrtěl hlavou na znamení, že s ním nesouhlasí. „Proti všem tradicím Scotland Yardu si rád hraje na tajemného. Tam přece zveřejňují hned všechno, co vypátrají — toho nebývá moc —, a zatajují jen svá podezření — a ta zas nestojí za řeč. Stvořil jsem málem epigram. Čím jsem starší, tím jsem vtipnější. Jak David Garrick jednou řekl siru Joshuovi Reynoldsovi —“

„Zůstaňme u živých zločinců,“ napomenul ho Field unaveně. „Barrabal vám něco prozradil? Proč vám připadá zvláštní?“

Joshua hledal v kapsičkách vesty — měl jich celkem šest — proužek papíru, na němž měl načmárané jméno a adresu. „Vrchní inspektor Barrabal mi poradil pohovořit si s tímhle pánem. Dal mi o něm taky pár zajímavých informací.“

Field si nasadil brýle a četl: „Kapitán John Leslie. Kdo je to?“

Než Joshua odpověděl, papírek mu odebral, složil jej a vrátil zpátky do kapsičky. „Moc rád bych tuhle záhadu rozluštil,“ řekl významně a potřetí si zapálil tutéž cigaretu. „Vězí za tím něco důležitého a mně by strašně vadilo, kdyby zprávu o případu přinesl Megaphone. Mám pocit, že na něm už tři týdny pracuje jejich nejšikovnější reportér. Pamatujete se, jak jsem vám navrhl —“

Panu Fieldovi vadilo, když mu někdo připomínal jeho opomenutí. „V celé Fleet Street nenajdete novináře, před kterým vy byste neměl třítýdenní náskok, Joshuo,“ zalichotil proto Colliemu. Ten se nápadně rozzářil — na chválu si potrpěl.

Kupodivu kromě smutných detailů poskytla sama vražda reportérovi velmi málo opěrných bodů. V mlze byl zastřelen mezinárodní lupič-recidivista a čekalo se, že noviny zločin zdůvodní krevní mstou, právě tak jako bitku mezi rváči z East Endu označily za rasové nepokoje. Nedaleko místa nálezu mrtvoly, mezi Tottenham Court Road a Charlotte Street, v končině s oblibou vyhledávané přivandrovalci a nežádoucími živly, jsou nesčetné malé, povolené i nepovolené kluby, útočiště podivných individuí. Žilo tam vždy několik anarchistů a Scotland Yard již také vyslechl tucty kriminálníků tady odtud, kteří předtím prošli rukama policie kvůli násilným činům.

Bohužel žádný z obou úředníků, s nimiž Graeme při svém pátrání hovořil, se nezmínil o neznámém člověku, jenž hledal muže se zatrženým nehtem; pravděpodobně neztotožňovali zavražděného s upovídaným zvědavcem.

V podobných případech se policie velice snadno ocitne v koncích. K vraždě došlo beze svědků — tentokrát se nepřihlásila ani všudypřítomná paní se „zaručeně přesným“ popisem pachatele — a třebas dva lidé zaslechli tlumené výstřely splývající takřka v jediný, nezajímalo je už zjistit, oč běží. Pachatel klidně zmizel ve tmě.

„K vraždě muselo dojít velice blízko tvé kanceláře, Franku.“ Beryl vzhlédla od novin, které četla u stolku v knihovně.

Sutton přikývl. „Doslova na rohu naší budovy, krátce po mém odchodu. Vrátný tvrdí, že výstřely zazněly několik vteřin poté, kdy Leslie vyšel ze dveří.“

Lew Friedman v hluboké lenošce na protější straně krbu zvedl prudce hlavu. „Leslie?“

„Vrátný neví jistě, jestli to byl on nebo ten nový úředník — Tillman. Odcházeli skoro současně. Já sám jsem mohl být nanejvýš o blok dál — zdržel mě rozhovor s jedním zaměstnancem —, ale nic jsem neslyšel.“

Lew Friedman sešpulil odulé rty. „Larry Graeme — to jméno mi připadá známé, ovšem tihle chlapi si říkají každý týden jinak. Zná ho někdo z podniku?“

Frank zavrtěl hlavou.

„Chudák!“ politoval ho Lew drsně. „Překážel asi nějakému gangu, tak ho jednoduše oddělali.“

Podlouhlá knihovna Hillfordu, Friedmanova skvostného domu na Wimbledon Common, byla díky tlumeným světlům a dřevěnému obložení stěn útulná, neboť na rozdíl od většiny mužů, kteří dosáhli bohatství vlastním přičiněním, měl Lew dobrý vkus; z Hillfordu vytvořil opravdový domov a nikoliv jen muzeum drahocenného nábytku a nákladných zbytečností.

Beryl s tichým povzdechem složila noviny a opřela se v židli.

„Musí to být strašný život,“ pravila, a když její pěstoun tázavě zvedl obočí, dodala: „Přece živit se krádežemi a kdoví čím ještě. Riskovat, podstupovat nebezpečí —“

„Zlodějna je čisté řemeslo,“ odbyl ji Lew málem ostře, ale pak si nejspíš uvědomil, jak zbytečně důrazně promluvil, a plaše se usmál. „Totiž čisté ve srovnání s ostatními lumpárnami. Onehdy jsem se doslechl o muži, který si skvěle žije ze sňatkových podvodů. Je dokonce vzdělaný a působil snad už všude na světě. Vyprávěl mi o něm jeden chlapík, poznal ho v Pretoria Central — tak se jmenuje pretorijské vězení.“

„To je hrůza!“ zvolala Beryl zděšeně.

„No — ani ne tak velká, jak si myslíš.“ Lew sklepl popel z doutníku do krbu. „Ten člověk má svůj vlastní modus operandi — říkám to správně? V koloniích navazuje známosti s bohatými dívkami, předstírá, že sám pochází ze zámožné anglické rodiny, po nabídce k sňatku shrábne všechno, co mu přijde pod ruku, a ve svatební den upláchne. Je velmi společenský, a zřejmě aby dívka měla ke komu se pak vrátit, vybírá si hlavně děvčata už zasnoubená.“

„Jako náš přítel John Leslie,“ podotkl Frank. Sotva však spatřil pohled Beryliných očí, omluvil se: „Nic jsem tím nemyslel, ačkoliv musíš připustit, že je okouzlující.“

„Chceš tím naznačit, že mě okouzlil?“

„Dejte pokoj — oba!“ zavrčel Friedman a podíval se na hodiny na krbové římse. „Je načase, abys šel, hochu. Opravdu neznám snoubence, kteří by o sebe projevovali tak málo zájmu, jako vy dva!“

Vyprovodil Franka až před dům se širokým, sloupy lemovaným vchodem, a zatímco čekali na Suttonův vůz, udělil ženichovi své schovanky radu: „Na tvém místě bych takhle nežertoval, Franku. Ta moje holčička určitý druh vtipu těžko snáší.“

„Já namouduši —“ začal se Sutton bránit.

Lew mu poklepal na rameno. „Ovšem, nic jsi tím nemyslel, ale víckrát to nezkoušej. Rozumím ženám líp než ty, chlapče. Milenec by své dívce nikdy neměl nahrát příležitost k obhajobě jiného muže.“

Počkal, než auto odjelo, a pak se vrátil do knihovny. Beryl stála před krbem s rukama za zády a hleděla na dohořívající poleno.

„Nemáš důvod k rozmrzelosti, drahoušku,“ napomenul ji Lew, když si plnil poslední dýmku před odchodem na lůžko.

„Frank dovede být neomalený, nezdá se ti?“

„V něčem ano, ale celkem je hodný — a čestný.“

Otočila k němu hlavu. „Proč to tak zdůrazňuješ. Copak tu někdo není čestný?“

Friedman chvíli mlčel, než se odhodlal pomalu odpovědět: „Třeba John Leslie. Měla bys asi vědět, že si odseděl tři roky za nákup a přechovávání kradeného zboží.“

VI.

Zbledla a nedůvěřivě se na něj zadívala očima doširoka rozevřenýma. „John Leslie byl ve vězení?“

Zvolna přikývl. „Posaď se, Beryl,“ vyzval ji tiše, a sotva poslechla, pokračoval: „Jak dlouho mě znáš, děťátko?“

Nečekaná otázka ji na okamžik zarazila. „Proč? Přeci celý život! Svého otce jsem nepoznala.“

„Víš —“ Začal přecházet po místnosti s dýmkou pevně sevřenou mezi zuby a s pohledem sklopeným k zemi. Najednou se před ní zastavil. „Víš, jak ses dostala do mé péče, holčičko?“

„Ovšem!“ zvolala udiveně. „Byl jsi tatínkův společník, strýčku Lewe, a po jeho smrti ses mě ujal.“

Vážněji pozoroval. „To je pravda,“ řekl konečně. „Tvůj otec a já jsme skutečně pracovali spolu ... na vyloupení jedné a téže banky.“

Byla tak překvapená, že se nezmohla na slovo, jen na něj zírala s otevřenými ústy. —

„Otřesné odhalení, viď, ale Bůh ví, že pravdivé. Dřív nebo později ses to musela dovědět. Nechci, abys jednou začala po svých rodičích pátrat na vlastní pěst — radši ti všechno vysvětlím sám. Bili Stedman a já jsme v Jižní Africe v Port Elizabeth vyloupili banku a tvou matku to zlomilo. Lékaři uvedli jinou příčinu její smrti, ale ona prostě ztratila chuť žít. Zemřela pět let po té krádeži, při které chudáka Billa zastřelili, a přesně týden po mém propuštění z Breakwateru, kam mě poslali za spoluúčast. Zanechala mi psaní s prosbou, abych se o tebe postaral. Bylo ti čtyři a půl roku.“

Omráčená dívka se znenadání rozhlédla po krásně zařízeném pokoji; jako by jí četl v myšlenkách, Lew rychle dodal: „Od té doby je už každá pence poctivě vydělaná, Beryl. V Johannesburgu jsem po domech prodával krajky, něco mi vynesly sázky na dostizích a podařil se mi nákup diamantů — pět set kusů po třiceti šilinkách. Jakmile jejich cena stoupla, rozprodal jsem je se ziskem a nakoupil další. Tak jsem pokračoval, až mi celkem vynesly dvě stě tisíc liber.“

„Proč mi to všechno říkáš právě teď?“ zeptala se přiškrceným hlasem. „Má s tím něco společného... John Leslie? Strýčku Lewe, já nevěřím —“

„Napadlo ti snad někdy považovat svého otce a mě za lupiče?“

Na otázku jen mlčky zavrtěla hlavou.

„Chápu, že nemůžeš uvěřit, ale přesto je Leslie kriminálník. Frank ho zaměstnal, aby mu poskytl příležitost. Měl doporučení od ředitele věznice, s kterým se Frank kdysi seznámil.“

„Určitě byl odsouzen neprávem.“

Lew se usmál. „Jednou snad k odsouzení nevinného může dojít, ovšem třikrát po sobě ne,“ vysvětlil jí s neúprosnou logikou. „Leslie není špatný, přiznávám, že se mi docela líbí a je snad i hodný, ale nechci, aby sis v souvislosti s ním vysnila nějaké romantické představy. Frank je kvalitní muž — jeden z tisíce. Snad neumí být tak zábavný jako John, zato je dobrák. Každý ho má rád. A já vzdávám na kolenou díky Pánu Bohu, že jsme tenkrát podnikli tu plavbu do Madeiry, na které tě poznal.“

Beryl jeho slova nechala bez odpovědi. Franka docela snášela, jenže onen třikrát trestaný recidivista ji přitahoval daleko silněji než hezký, mladý obchodník, za něhož se měla provdat.

„Rád bych tě viděl vedle slušného muže, abych nemusel mít strach, že ti nějaký vtipný darmošlap poplete rozum a zlomí srdce. Obětoval jsem ti svůj život, holčičko. Nechal jsem všeho, co mi kdysi přinášelo vzrušení a radost. Dokonce jsem zůstal svobodný, ačkoliv z toho si jako zarytý starý mládenec zásluhu nedělám —“

Nedovolila mu domluvit. „Děsí mě pomyšlení, že takový člověk...“

Trpce, byť i ne zcela bez humoru, se zasmál. „Typicky ženská odpověď! Na ubohého tátu nemyslíš, nelituješ ani starého Lewa a jeho pěti let v Breakwateru, ale takový floutek ti starosti dělá!“

Zrudla, neboť si uvědomila pravdivost jeho obvinění. „Uznávám, jsem hrozná. — Frank to ví?“ rychle se zeptala.

„O mně a o tvém otci? Ne — a ani se to nepotřebuje dovědět. O Lesliem pochopitelně ví všechno.“

„Ovšem,“ přikývla mechanicky. „Kdy — jak se seznámili?“

„Frank mu napsal do věznice — myslím do Wandsworthu —, že se doslechl, jaký je obratný obchodník, a nabídl mu po propuštění řízení jedné své filiálky. Když se pak Leslie dostavil k pohovoru, Sutton v něm rozpoznal výborného organizátora, a protože jeho dosavadní ředitel měl právě nějaký malér, Frank ho vyhodil — on má totiž s personálem velkou smůlu — a jeho místo s plným platem dal Lesliemu.“

Beryl se musela přinutit, aby o svém nastávajícím promluvila aspoň trochu příznivě, a zlobila se na sebe, že říká nepravdu.

„Mám Franka ráda, to přece víš, Lewe.“ Často pěstouna oslovovala jen jménem. „Je milý, a ačkoliv se do manželství zrovna neženu, radši se provdám za něj než kteréhokoliv z ostatních nápadníků. — Aspoň si to myslím,“ dodala po krátkém zaváhání a nuceně se zasmála. „Těší tě, že se vezmeme?“

Ovinul jí paži kolem ramen a přitiskl ji k sobě. „Vždyť jsem ti ho sám vybral, má drahá. Nijak netajím, že jsem mu poskytl příležitost osvědčit se, když jsem mu půjčil peníze do obchodu. Už tenkrát mi blesklo hlavou: Jestli se prosadíš, chlapče, dostaneš navíc dobrou ženu. A vidíš, jak uspěl! Za šest let se žádný podnik v Londýně nerozvinul tak jako ten jeho. — Co je?“ Otázka platila sluhovi, který vstoupil do pokoje.

„Jakýsi pán si přeje s vámi mluvit.“

„Není už trochu pozdě?“ zamračil se Lew. „Kdo je to?“ Vzal vizitku z podnosu a krátkozrakýma očima si ji přečetl. „Joshua Collie z Post-Courieru. Co k čertu chce?“ obrátil se s otázkou na dívku.

Nepomohla mu však najít důvod k novinářově návštěvě. Vyšel tedy do haly, kde si roztomilý pan Collie se zájmem, ba téměř nadšeně, prohlížel lept nad krbem.

„To je přece Zohns, viďte?“ zvolal návštěvník pln obdivu. „Ten odstín — a jaký pohyb! Skvělý mistr!“ Podíval se na Friedmana zřejmě v očekávání nejen potvrzení svého názoru, ale také majitelova úsudku.

„Ano, jistě,“ přitakal Lew trpělivě. „Ovšem nepřišel jste asi diskutovat o leptech.“

„Proboha to opravdu ne. Při pozorování těch ušlechtilých linií mi úplně vypadlo z mysli, že vám chci položit jednu otázku: Znáte — nebo jste aspoň o něm slyšel — ...“ poškrábal se na bradě, svraštil čelo a sáhl do kapsičky u vesty, odkud vylovil několikrát přeložený papírek, „... Johna Leslieho?“

Měl ve zvyku těkat pohledem z místa na místo jako pták a teď rovněž zvedl zrak z lístečku tak rychle a nečekaně, že starého muže na okamžik přivedl do rozpaků.

„Znám ho — totiž setkal jsem se s ním,“ opravil se pán domu. „Proč?“

„Mohl byste mi o něm něco povědět?“ Joshua svou žádost doprovodil zdvořilým úklonem hlavy.

„O Lesliem vím jen velmi málo. Určitě víc vám o něm řekne pan Sutton. Leslie je v jeho podniku ředitelem.“

„To už jsem si zjistil. Jde spíš o minulost pana Leslieho.“

„Tu neznám,“ odbyl ho Friedman podrážděně. Staré zkušenosti v něm vychovaly odpor proti každému pokusu vehnat ho do úlohy informátora. „Nežvaň“, zní nejstarší a nejzásadovější přikázání zločinců a tohoto hesla se držel i po svém propuštění.

„Prosím za prominutí,“ pokorně se omluvil Joshua, „já jen doufal, že mě trochu poučíte. Vrchní inspektor Barrabal, kterého sice nemohu považovat za přítele, ale alespoň za známého — dosti dobrého — soudí, že byste mi mohl pomoct.“

„Barrabal?“ zavrčel Lew. „To je ten vysoce postavený pán ve Scotland Yardu, co o sobě v poslední době dává tolik slyšet? Vyřiďte mu mé poručení s tím, že o Lesliem nic nevím, a i kdybych věděl, stejně bych mu nic neřekl.“

Vtom vykročila ze dveří knihovny Beryl. „Mluvíte o Lesliem?“

„Tady pan reportér se přišel na něj zeptat.“ Friedman si Joshuu zvědavě prohlédl. „Nejste na novináře trochu starý?“

Krutost otázky Joshuovi vůbec nevadila a dívku poctil jedním ze svých andělských úsměvů. „Starý jsem, ale přesto dosud schopný,“ odpověděl. „Věk přináší dvě velké výhody: zásobu zkušeností a přemíru vynalézavosti.“

„Co vás na Lesliem zajímá?“ zaútočila Beryl přímo.

„Všechno.“ Joshua udělal srozumitelné gesto, jímž obsáhl celý svět, a vyžádal si rozlomení pečetí nad každým tajemstvím. „V Mortimer Street totiž došlo k nešťastné příhodě — jakýsi pan Larry Graeme tam byl nalezen — hm — trochu pošramocený. Pochopitelně sbíráme informace, které by pomohly při pátrání po pachateli či pachatelích tohoto hnusného zločinu.“

Ačkoliv volil teatrální výrazy, jeho hlas zněl upřímně a bez přehánění — asi jako kdyby Antoniovu rozhorlenou řeč nad mrtvým Caesarem pronášelo dítě.

„Je snad kapitán Leslie —“ začala dívka, ale pěstoun ji zarazil pohledem.

„O Lesliem nic nevíme,“ odbyl reportéra, „cestu jste vážil zbytečně.“

„Ne tak docela,“ odpověděl Joshua s lehkou dvornou úklonou směrem k Beryl a po tomto projevu zdvořilosti vyšel z pokoje.

Zatímco kráčel po úzké příjezdové cestě k místu, kde na něj čekala drožka, vrtěl hlavou a dětinsky si pro sebe mumlal: „Utratil jsi čtrnáct šilinků a čtyři pence za taxík, Joshuo! A i když si zpáteční cestu zaplatíš ze svého, pěkně dostaneš, jestli jako důvod k použití taxíku uvedeš ‚ověření nehtu na prostředníku levé ruky pana Lewa Friedmana‘ a nakonec budeš muset přiznat, žes nic nezjistil, poněvadž jmenovaný pán měl právě na tomto prstu gumový návlek!“

Nasedl do auta a přikázal jet nazpět přes Barnes a Hammersmith; odhadl, že tím ušetří aspoň šest pencí.

VII.

Ačkoliv se Joshua Collie a vrchní inspektor Barrabal nikdy nesešli, běžně si dopisovali od doby, kdy se Joshua tak mistrovsky ujal případu Edmontonovy vraždy. Dedukce, které rozvinul, „Scotland Yardu nesmírně pomohly“, jak Barrabal v jednom ze svých přátelských listů uvedl. Joshua se dvakrát u vrchního inspektora zastavil, ale ten jej nikdy nepřijal: snad ze všech policistů, co kdy chodili po obchůzkách, si Barrabal co nejvíce snažil uchovat své inkognito. Po pravdě řečeno na obchůzky chodil pouze dva roky, po nichž mu jeho mimořádné schopnosti vynesly přeložení do archívu Scotland Yardu, kde byly soustředěny protokoly o vyšetřování všech případů; ale ani pak se nezbavil vrozené skromnosti.

Seděl pozdě do noci ve své pracovně v Novém Scotland Yardu nad šestistránkovým strojopisem protokolu o Graemově vraždě, v němž se nedočetl nic nového a naopak sám ještě k jeho obsahu četné poznámky připojil.

Když s hlavou opřenou do dlaní pročítal text už popáté, přišel k němu inspektor Elford.

„Objevil jsem Larryho doupě,“ oznámil, „podnájem na Trinity Square v Borough.“

„Prohledali jste to tam?“ otázal se policejní důstojník, aniž zvedl hlavu.

„Nebylo co prohledávat. Ptáček v den vraždy vyletěl. Své věci si odnesl ve dvou kufrech. V Cookově kanceláři mu vystavili jízdenku do Německa, a jak víte, zavazadla jsme našli v šatně na nádraží Victoria.“

Barrabal se opřel v židli, protáhl se a zívl. „Byl to hlupák — a pořádný!“ ulevil si. „U něj bych pokus o pomstu nikdy nepředpokládal.“

„Ve vězení byl pořád velmi zamyšlený — jistě jste četl hlášení ředitele věznice. S Larrym jste přece mluvil tehdy večer po zatčení a pak ráno znovu. Prozradil vám vůbec něco?“

„Leccos, ale jen jednu zajímavost.“ Barrabal měl opět nesdílnou náladu.

Elford si pohladil bradku, přistoupil k oknu a zadíval se na nábřeží Temže. „Když jsem vás tu v osm hodin hledal, ležela vám na stole obvyklá žlutá obálka s označením ‚Do vlastních rukou‘,“ poznamenal. „Další udání, viďte?“

Barrabal přikývl. „A opravdu zajímavé,“ přistoupil k sejfu, vyňal z něj krabici a z ní podal svému asistentovi poslední přírůstek do Práskačovy sbírky dopisů. „Stejný papír a tentýž stroj — přenosná remingtonka.“

Krátkozraký Elford si list přidržel ke světlu stolní lampy a četl:

„Dnes budou předány tři diamantové brože, čtyři prsteny se smaragdy a diamanty a sedmery diamantové náušnice, uloupené v klenotnictví v Berners Street. Zítra sdělím, kde se nalézají.“

„To znamená, že Práskač o zboží projevil zájem, ale lupič nabízenou cenu odmítl přijmout, jak překupník nejspíš předpokládal. Proto zatím vyčkává, jestli zloděj nesleví a šperky mu přece jen nenechá. Kdyby se tak stalo, už se nám neozve. Vždyť už v několika případech lupiči ustoupili.“

Vrchní inspektor pracoval ještě další hodinu, než s vyhrnutým límcem vykročil do nevlídné noci. Sotva vyšel ze vrat a zahnul doleva po nábřeží, pod lucernou si všiml muže, který k němu ihned vykročil. Přestože Barrabal neznámému neviděl do tváře, vycítil, jak si jej prohlíží, proto sklonil hlavu, až se nosem dotkl okraje zdviženého límce. Nejprve mu připadalo, že ho muž chce oslovit, avšak znenadání svůj úmysl změnil, otočil se, přešel na protější chodník a zabočil na Westminster Bridge. Policejní důstojník ho ale přece jen poznal; vrátil se k Yardu a naštěstí potkal seržanta, odcházejícího právě ze služby. Spolu pak běželi po nábřeží, až Barrabal zahlédl pronásledovaného na mostě.

„Sledujte ho,“ přikázal lakonicky. „Chci vědět, kde bydlí a jaké má doopravdy zaměstnání. Ráno v půl osmé mi výsledek zatelefonujte.“

Seržantův úkol byl poměrně snadný. Neznámý nasedl na tramvaj a policista, přesvědčený, že jej muž nepozná, nastoupil hned za ním. Když u nejbližší křižovatky tramvaj zastavila, seržant se podíval, jestli jeho svěřenec nevystoupil, a pokračoval v četbě večerníku. Sotva se rozjeli, znovu vzhlédl, ale k jeho překvapení muž z rohu u dveří zmizel.

Strážník v mžiku vyskočil z vozu a pátral kolem, leč jeho svěřenec nikde. Hlasitě zaklel, a jak tak nerozhodně stál na kraji chodníku, někdo ho dloubl do žeber. Otočil se a spatřil známou tvář.

„Ahoj, Collie!“ pozdravil reportéra, častého návštěvníka Scotland Yardu. „Neviděl jste —“

„Pán, kterého sledujete, zmizel v útrobách země, jako — dovolíte-li mi použít přirovnání — prchající stín,“ upozornil policistu poeticky. „Jinými slovy — frnkl vám podzemkou,“ dodal procítěně.

„Copak víte, koho hledám?“ podivil se strážník.

Collie přikývl. „Trochu se známe a za normálních okolností bych k němu choval docela přátelské city, jenže v současné době mi jde dost na nervy.“

„Kdo je to?“ dorážel seržant, ale reportér se na něj pouze usmál a předstíral, že otázku přeslechl.

„Jak jste poznal, že se mu lepím na paty?“

„Poněvadž já se mu lepil taky,“ vysvětlil Collie klidně. „Přesněji řečeno nastoupil jsem do tramvaje vzápětí po vás. Copak jste si mě nevšiml?“

Joshuovi vůbec nevadilo, že sledovaný unikl. Za chvíli sám sestoupil na nástupiště metra, s obavou pohlédl na velký ciferník hodin ve stanici a nasedl do vlaku.

Trpělivým a nenápadným pátráním odhalil, že Suttonova sekretářka denně obědvá v restauraci na náměstí Haymarket, kdežto po návštěvě kina, kam jako nadšená milovnice filmů chodila někdy se svým šéfem, večeřívá už v levnějším podniku na Coventry Street. Ze zkušenosti věděl, že příjemný šedesátník vybraného chování se může mnohem snadněji dát do řeči s cizí ženou nežli muž lety méně obdařený a s mladistvou tváří. Dnes však čekal až do půlnoci marně, slečna Trentová se neobjevila.

Ráno referovala Millie o premiéře muzikálu, kterou večer viděla, jenže její vyprávění Leslieho nezajímalo. Ovládal nesnadné umění poslouchat, aniž vnímal, co při otvírání pošty vždycky drmolila.

Millie Trentové bylo čtyřiačtyřicet let; měla hubený, ale docela hezký obličej s jemnou pletí, jasné oči a přirozeně rezavé vlasy. Kdysi to musela být velice temperamentní krasavice, připustil John v duchu, což ona sama často naznačovala.

„Divím se, že večer skoro nikam nechodíte, kapitáne Leslie. Ještě jsem vás nikde ve West Endu nepotkala.“

„Prosím?“ S trhnutím se probral z pročítání korespondence.

„Říkala jsem, že chodíte málo do společnosti. Máte rodinu?“

„Už jste aspoň desetkrát slyšela, že nejsem ženatý,“ odbyl ji úsečně a vrátil se k dopisu, který držel v ruce.

„Přesto můžete mít děti,“ pokračovala urážlivě. „Cítí-li se starý mládenec tak osamělý jako svobodná žena, pak vás lituji! Za minulý měsíc jsem už viděla všechny špatné filmy, co kdy Hollywood vyrobil, a několik z nich dokonce dvakrát. Radši bych poseděla doma ve svém bytečku a s někým si pohovořila, nebo ho poslouchala…“

„Kupte si rádio,“ poradil jí, aniž zvedl hlavu, jinak by mu neušlo, jak sevřela rty.

„Jestli si myslíte, že mi tuhle radu dáváte jenom vy, tak to jste na omylu,“ podotkla trochu kysele. „Totéž odpovídá pan Sutton na mé nářky, jak strašně se v Londýně cítím opuštěná.“

Leslie odložil rozečtený dopis. „Jak dlouho se s ním znáte?“

Obrátila oči ke stropu. „Čtrnáct let,“ spočítala. „Pracovala jsem pro něj už v Rio de Janeiru, kde byl ředitelem velké konfekce, a předtím jsem s ním byla i v Leedsu — tehdy žil ještě jeho otec, starý William Sutton.“

Tím mu poprvé objasnila délku svého spojení se Suttonovými.

„Je to asi hodně stará rodina, viďte? — Rozumíte si se šéfem dobře?“

Pokrčila pohlednými rameny. „Nevím, co si myslíte pod pojmem ‚rozumět si‘. Slušně spolu vycházíme,“ upřesnila. „Zaměstnavatelé nejsou lidé — a pokud jsou, pak dostatečně chytrá žena nezůstane dlouho jejich zaměstnankyní.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Práskač, Šprýmař.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.