PAN

UČITELKA

Vladimír Hlučný

Vydalo v roce 2014 nakladatelství

Jonathan Livingston, s.r.o.

Domažlická 1, Praha 3

Elektronické vydání první.

ISBN epub 978-80-87835-51-7

ISBN epub 978-80-87835-52-4

Události i postavy, vyskytující se v tomto příběhu, jsou z větší části smyšlené a jejich podobnost s realitou je pouze náhodná. Jen zlomek příběhu vychází z reálných podkladů.

Velké poděkování patří všem, kteří se jakkoli podíleli na vzniku této knihy. Ať už se jedná jmenovitě o Johna Beavise, jenž ochotně zpracoval obálku, či Marii Bradáčovou, pečlivě provádějící korektury textu, tak i o ostatní, jejichž jméno není nezbytné zde uvádět, ale oni i přesto vědí.

Záměrem knihy zcela určitě není vyzdvihování sexuálních menšin a jejich stavění do popředí vůči současné společnosti. Spíše se jedná o netradiční pohled do zákulisí relativně všedního života člověka, jen nepatrně se odlišujícího od valné většiny jeho spoluobčanů.

I. ČÁST

I.

Bylo krásné prosluněné poledne a v učebně hudební výchovy sedělo asi dvacet žáků sedmé třídy. Naproti nim seděl osamělý učitel anglického jazyka a hudební výchovy Marek Kraus, skrčený za klavírem. Šestatřicetiletý muž s velmi krátce střiženými světlými vlasy, až by se na první pohled mohlo zdát, že je plešatý. Na nose měl vždy posazené hranaté dioptrické brýle s hrubšími kovovými obroučkami fialovočervené, až vínové barvy. Právě pro zrakovou vadu si nemohl nikdy splnit svůj dávný sen stát se strojvedoucím lokomotiv a vlaků. A možná proto skončil po absolvování vysoké školy právě zde, mezi pubertálními dětmi.

„Měl kapsu prázdnou Frankie Dlouhán, po státech toulal se jen sám…“, zpívala celá třída včetně učitele, který však nemohl přeslechnout jednu z hlasitě zpívajících žákyň, jež si dala za cíl interpretovat poupravenou verzi textu:

„Měl malý péro Frankie Dlouhán, v bordelech cítil se tak sám…“

Marek si proto nemohl jejího počínání nevšimnout, napřímil se a zabodl do jejích očí přísný pohled. Děvče na něj pouze vyplázlo jazyk. Učitel však musel jako obvykle udržet nervy na uzdě a vydržet minimálně do chvíle, než rozehranou skladbu všichni společně dokončí. I s její sprostou úpravou. K dívce se vzápětí přidaly i další dvě spolužačky, sedící po obou stranách a nyní hned trojhlasně téměř přeřvávaly zbytek třídy. Všichni se začali poťouchle chichotat a zpěv po chvíli utichl.

„Tak co je?!“ okřikl je Marek.

Přestal hrát, postavil se, a jak zvedl hlas, třída zmlkla. Pozůstatky respektu k němu nejspíše ještě stále zachovávali.

„Co by? Nic,“ odpověděla Markovi jedna ze tří rádoby vtipných žákyň, jako by se skutečně nic nedělo.

Jmenovala se Nikol Dafoe. Postrach všech vyučujících, neboť její otec, původem z Řecka, měl vazby na celé středočeské podsvětí a v Čelákovicích byl považován za muže číslo jedna. Jakmile si kdysi tuto skutečnost Nikol uvědomila, začala svého „společenského postavení“ zneužívat, jak se jen dalo.

Všechno začalo v páté třídě, když se dověděla, že otec nechal odstranit jednoho nepohodlného souseda, který děvče pravidelně obtěžoval oplzlými řečmi pokaždé, když se vracelo ze školy. Od té doby si všude dělala, co se jí zachtělo, a pokud ji někdo počastoval napomenutím, nebo snad dokonce pohlavkem, měl zaděláno na velký malér.

Toho všeho si byl Marek plně vědom, a proto se nezmohl na jinou odpověď, než: „To doufám.“ Opět se usadil za klavír a pokračovali další písní.

Celý kolotoč se opakoval. Písničku dohráli v pořádku, další byla opět okořeněna poněkud peprnými verši. Marek se tedy rozhodl tomu konečně učinit přítrž.

„Dafoe, Krausová a Buchnová, k tabuli!“ vyzval je bez váhání.

Michaela Krausová nebyla s Markem v žádném příbuzenském vztahu. Jednalo se pouze o shodu jmen. Krausů žije v celé České republice obrovská spousta, takže nešlo o žádnou výjimku.

„Cože? A proč?“ začala se bránit Dafoe.

„Zazpíváte nám,“ opáčil jí Marek.

„A proč jako?!“ přidala se i Kristýna Buchnová.

Sama o sobě vcelku neškodná holčina, o čemž se měl Marek možnost přesvědčit ve chvílích, kdy Dafoe nebyla přítomna vyučování. Tehdy Buchnová šlapala jako švýcarské hodinky a bez odmlouvání dělala vše, co se po ní chtělo. Jakmile se však Dafoe opět zjevila ve škole, Buchnová se jí okamžitě snažila rovnat a ve všech směrech ji až směšně napodobovala. A bohužel nejen ona. I Michaela Krausová byla podobný případ. Ovšem aby si nekazila reputaci, chovala se tak vždy, přestože v jádru taktéž nebyla zlá a Marek to moc dobře věděl.

„Nebudem vo tom vůbec smlouvat. Řek sem k tabuli,“ zopakoval o poznání přísněji, ve snaze dodat svým slovům ještě větší váhu.

Přikročil k nim, rukou jim ukázal směr, kterým se mají vydat, a dodal: „No, prosím!“

Děvčata se znechuceně zvedla ze židlí a pomalým krokem se odšourala před tabuli.

„Jeeežišikristeee,“ neodpustila si štiplavou poznámku Dafoe, když se shrbená blížila houpavou chůzí k tabuli.

„Nějaký připomínky?“ zeptal se Marek.

„Ne, ne,“ tvrdila Dafoe.

„To doufám.“

Jak tam tak trojice mlčky stála, celá třída na ně upírala zrak. Spolužáci si mezi sebou něco šuškali, ale byli moc daleko na to, aby je Marek slyšel a dověděl se tak, jestli je řeč o něm, nebo o děvčatech. Vzápětí začal přemýšlet, jakou píseň je nechá zazpívat. Hlavně hodně těžkou… tohle jim nedaruju, pomyslel si.

Jakmile se mu v hlavě rozsvítila jeho pomyslná stowattová žárovka, nasadil provokativní úsměv, a namířil k nim obě ruce.

„Teď královnou jsem já,“ pronesl slavnostně.

Úsměv ho stále neopouštěl. Opět usedl za klavír, odehrál předehru písně a trojice spustila.

Jak dívky obvykle působily dojmem perfektně sehraného týmu, po pěvecké stránce tomu tak bohužel nebylo. Každá začala v jiné tónině, nějak se nedokázaly sejít. Jejich společný zpěv v tu chvíli připomínal halekání tří opilců kdesi v té nejzapadlejší vesnické hospodě. Marek se neudržel a začal se smát. Byl však profesionál a píseň dohrál až do konce. Děvčata taktéž statečně bojovala a zpívala. Tedy – snažila se provádět něco, co zpěv sice připomínalo, ale jen zdánlivě.

„Nóóó, nepotěšily jste mě,“ upozornil je, když otevíral jejich žákovské knížky. „A bohužel vás ani já nepotěším,“ dodal dle očekávání všech ostatních.

Filmová hláška, která už dávno zlidověla a i přes svou dlouhověkost ji dobře znali žáci všech českých škol. O známce však bylo vzhledem k jejich nepatřičnému chování dávno rozhodnuto. I když někdo vážně neuměl zpívat, dostal za dvě. Jestliže však Marka někdo rozzlobil, dostal automaticky trojku. A mít trojku z hudební výchovy, za to by se nejspíš styděl i Viki Cabadaj.

„Za tři, měly byste na sobě zapracovat,“ podotkl Marek a podal jim žákovské knížky.

Dívky se beze slova vrátily zpět na svá místa a hodina už v poklidu dospěla do svého závěru.

*

Zvonek oznámil konec vyučování a všichni bez váhání vystřelili z učebny. Až na jednu osůbku. Kristýna Buchnová stále seděla na svém místě, s hlavou v dlaních. Vzlykala s žákovskou knížkou položenou na stehnech.

„Copak? To tě tak dostala ta trojka?“ zeptal se jí Marek, když zůstali v učebně sami. Děvče jen souhlasně přikývlo a vzlykalo dál. Marek hluboce vydechl a položil jí dlaň na rameno. Kristýna sebou cukla. Jako by něco tušila. V Markovi to taky trochu škublo a ruku pomalu stáhl zpátky.

„Víš, taky sem byl mladej,“ začal jí vyprávět, „a taky sem chodil do školy. Kolem mě byla spousta kluků, který byli lepší než já a já sem chtěl bejt jako voni, protože je každej hrozně vobdivoval. Mě si skoro nikdo nevšímal. A mě to mrzelo. Tak sem začal dělat stejný kraviny jako voni a myslel si, jak nejsem hustej. Zezačátku sem si připadal jako největší frajer. Ale potom sem si všim, že ty lidi, vo kterejch sem si myslel, že mě nemaj rádi proto, jakej sem, se mnou najednou přestali mluvit úplně. A já sem si díky tomu uvědomil jednu věc. Musim bejt sám sebou a lidi mě pak budou mít rádi takovýho, jakej sem. Poznaj, když se přetvařuju a chci bejt jako někdo. Pokavaď to v sobě nemám, tak je zbytečný se vo to snažit. Lidi maj dokonalej čuch na takovoudle faleš.“

Marek se na chvíli odmlčel. Usoudil, že už toho napovídal víc než dost. Děvče přestalo plakat, otřelo si do rukávů vlhké tváře a skleněnýma očima na něj pohlédlo.

„Vážně?“ zeptala se Kristýna s trochou nedůvěry.

„Vážně,“ ujistil ji Marek.

„A ta trojka mi zůstane?“ zjišťovala s malinkatou dušičkou.

„Nemusí. Kdykoliv si ji můžeš vopravit.“

„A to zas budu muset zpívat Královnu?“ vytřeštila na něj svá nevinná kukadla.

„Kdéže,“ rozesmál se, „vyberem něco lehčího. Ale teď už upaluj, ať nejsi poslední.“

„Tak jo, díky, pane učiteli. Ste moc hodnej. Já se nad sebou zamyslim. Asi mi to fakt nestojí za to,“ dala mu zapravdu, vstala a o poznání lépe naladěna opustila učebnu.

Marka zaplavil ten uspokojivý pocit zadostiučinění. Neměl důvod jí nevěřit. Opravdu byla dost bystrá a chytrá na to, aby si uvědomila, kudy cesta vede a kudy ne. Jen jí nejspíš bylo občas zapotřebí trošku pomoct. Byl si téměř jist, že si Kristýna v dohledné době uvědomí svoji cenu a nebude dále ztrácet čas snahou vyrovnat se své nafoukané spolužačce, která by byla bez svého vlivného otce naprosto průměrnou žákyní, jako desítky jejích vrstevnic.

Jen co Marek uklidil zpěvníky do skříňky za židlemi a do aktovky založil poslední písemky, vydal se do školní jídelny, kde měl jako obvykle dozor. Spíše než písemky šlo o jakýsi jeho oblíbený experiment, kterým si ověřoval, co si z jeho hodin žáci odnášejí, když jim referuje o nejrůznějších zajímavostech, jež je nenutí si zapisovat a biflovat nazpaměť. Tyto „písemky“ neznámkoval obvyklým způsobem podle stupnice od jedničky do pětky, přičemž v rámci zpěvu či vytleskávání rytmů ještě nikdy nikomu nedal horší známku než trojku. Zastával názor, že je přímo šílené takto přísně hodnotit žáka, kterému prostě sudičky nedaly do vínku pěvecký či hudební talent. Odpovědi žáků v rámci svého experimentu hodnotil buďto sluníčkem, představujícím jeho kladnou reakci na žákův postřeh, nebo křížkem, jímž zase žáka upozornil na jeho nepozornost. Tak ještě zvládnout ty vyhládlé divočáky, a konečně hurá domů.

Dozor ve školní jídelně představoval jakousi rutinu, běžný stereotyp. Děti se předbíhaly ve frontě u velkých oken, za nimiž stály kuchařky, vydávající budoucnosti našeho národa zdravé a vydatné obědy, které jim zpravidla chutnaly jen výjimečně. Copak těm rozdováděným puberťákům obvykle chutná polévka z fazolových lusků, vařené brambory s koprovou omáčkou a hovězím masem? Opravdu jen v ojedinělých případech.

„Nechte toho a pěkně se zařaďte!“ napomínal Marek tři chlapce, kteří měli neustálé tendence předběhnout čtveřici děvčat a být tak na řadě dříve, než jim bylo dáno jejich pozdním příchodem. „Kdo pozdě chodí – však to moc dobře znáte, tak si to pro příště zapamatujte,“ dodal.

Vtom se v poslední řadě stolů právě schylovalo k bramborové bitvě. Modrooká blondýna se posmívala pobledlému pihovatému zrzkovi, jenž měl očividně velký problém do sebe nasoukat alespoň trochu oběda. Ten si její chování nemínil nechat líbit, do lžičky nabral kus vařeného bramboru a mrštil jím po ní. Děvče poskočilo na židli, na níž sedělo, a chlapcova akce se nyní dočkala patřičné reakce. Aby však její odpověď byla dostatečně jasná, k bramboru přidala i trochu koprové omáčky, jenž se chlapci rozprskla na čele. Brambor mu přistál na nose. Dívka na něj posměšně ukázala prstem se slovy: „Příště už to nezkoušej!“ Chlapec si však pouze jediným volným ubrouskem otřel čelo, svraštil obočí, zkřivil ústa a dívku obdařil další náloží. Tato šarvátka vedla k propuknutí války mezi oběma stoly, do které se bez váhání zapojili všichni přísedící. Ze dvou solitérů se najednou ocitly ve vzájemné opozici jeden tříčlenný chlapecký a jeden čtyřčlenný dívčí tým. A jak tomu obvykle bývá, děvčata své jednání neopomněla doprovázet hlasitými, ječivými výkřiky.

„Co je to tu?!“ okřikl je Marek, což nejspíš neměl dělat. Jedna rána přistála i na jeho zdánlivé pleši. „A dost!“ rozzlobil se.

Všichni zúčastnění složili zbraně, aniž by bylo zapotřebí vyvěšovat bílý prapor. Stál při nich s rukama za zády až do chvíle, kdy se zvedli, použité nádobí odevzdali u příslušného okna a opustili jídelnu. Zbývající čas, po který Marek dozoroval, vše probíhalo v téměř idylické pohodě. Možná proto, že zbývalo posledních pět minut do zavření jídelny a nikdo tam již nezůstal.

*

Na podzim čtvrtého přestupného roku nového milénia žil Marek sám v činžovním domě nedaleko železniční stanice v Praze - Uhříněvsi. Byl rozvedený už deset let a z rozpadlého manželství měl kromě nejrůznějších vzpomínek i dvě krásné děti. Tehdy již plnoletého syna Marka a šestnáctiletou dceru Hanku. Marek byl tmavovlasý, pohledný, mladý muž, jenž právě končil studium gymnázia a zamýšlel pokračovat studiem práv na vysoké škole. Hanka byla s trochou nadsázky mladší kopií svého bratra. Taktéž tmavovlasá studentka víceletého gymnázia – v té době v sextě. Její největší zálibou byl tanec, a proto snila svůj největší sen – vystudovat Hudební a taneční fakultu Akademie múzických umění.

Markova exmanželka Hana žila s dětmi a novým partnerem Igorem na okraji Prahy v panelovém domě uprostřed sídliště v Řepích. Nastěhovali se sem před třemi lety, přesně rok po jejich seznámení, a to i přes protesty obou dětí. Zejména „malému“ Markovi matčin nový partner od samého začátku vůbec nevyhovoval. Možná šlo jen o zvyk, možná i o něco jiného. Každopádně jej dodnes nemůže absolutně vystát.

*

Bylo krátce před půl čtvrtou odpoledne a na pražské hlavní nádraží právě přijel osobní vlak z Nymburka,v němž cestoval i Marek Kraus, kterému před půldruhou hodinou skončila pracovní doba na základní škole v Čelákovicích. Okamžitě vyběhl z vlaku a pospíchal do přízemí rozlehlého vestibulu stanice k východu ze stanice metra na trase vedoucí do centra Prahy, kde na něj u knihkupectví Palladium Neo čekala Hana s dětmi. Uplynuly dlouhé čtyři týdny a Marek měl zase konečně možnost strávit se svými milovanými dětmi celý víkend. Proto si musel vzít volno i ve svém druhém zaměstnání – v prodejně mobilních telefonů na Karlově náměstí, kde si podle potřeby přivydělával, buďto o víkendech, nebo během školních prázdnin.

„Ahoj, moc se vomlouvám, vlak měl zase sekyru,“ lapal po dechu Marek, sotva přiběhl ke své bývalé i současné rodině zároveň.

„No to je dost,“ zabrblala Hana.

„Ahoj tati!“, přivítala svého otce Hanka, padajíc mu kolem krku.

„Téda, tys nám zase vyrostla!“ podotknul široce se usmívající otec.

„Ahoj,“ poplácali se vzájemně po zádech oba Markové.

„Tak nezapomeňte – kdyby něco, volat,“ upozornila matka své děti tisíckrát omletou frází. Marek jen semknul rty, aby mu náhodou neuteklo něco, co se teď moc nehodilo říkat. Přesto však měl sto chutí to udělat. Naštěstí se udržel.

„Jooo,“ odpověděly jí obě děti znuděně a svou pozornost nyní upíraly především na svého otce.

„Tak jak sme se celej ten měsíc měli?“ začal konverzovat „velký“ Marek se svými následovníky.

„U mě dobrý,“ začal s odpovědí malý Marek. „Ve škole teď aspiruju na vyznamenání, což neni vůbec špatný, na to, jak je to teď na gymplu těžký.“

„A já sem zase dostala jedničku z chemie,“ skočila mu do řeči Hanka. Samou netrpělivostí nemohla dospat, jak se těšila, až se otci pochlubí se svým úspěchem. Přírodní vědy totiž nebyly její nejsilnější stránkou a z jedničky měla obrovskou radost.

„Vážně?“ rozzářil se velký Marek. „To je úžasný! Tak to ještě dneska musíme jít voslavit.“ Hančin úspěch hřál Marka u srdce.

„A kam pudem?“, zeptala se Hanka bez zaváhání, jako by tuto odměnu s jistou samozřejmostí očekávala.

„Nevim, třeba… do Metamorfozzi?“, navrhl otec.

„Tak to je pecka!“ zaradovala se Hanka a malý Marek, ačkoliv už pomalu svého otce převyšoval a zasloužil by si tak spíše označení „vyšší“, se k ní okamžitě přidal.

Metamorfozzi byla pizzerie, nacházející se jen malý kousek od Markova bydliště. Hned u velkých prosklených vstupních dveří se krčily barevné dětské židličky a stolečky s hračkami. Obrovská pizzerie s pestrobarevnými zdmi a spoustou stolů, od těch nejmenších pro páry, které se sem přišly najíst jen ve dvou, až po dlouhé společenské stoly pojímající až deset lidí, navíc každý stůl náležitě označen černobílou cedulkou, zda se jedná o stůl kuřácký či nekuřácký. Nejskromnější stoly pro dva byly navíc od ostatních odděleny bílými paravány, aby měly tokající páry dostatek soukromí a necítily se obtěžovány pohledy ostatních.

Samostatnou sekci, oddělenou zdmi končícími uprostřed velké místnosti, pak tvořily kulaté stoly pro čtyři lidi, které měla na starost obsluha z důkladně nasvíceného baru. Stoly určené především ke konzumaci pizzy či ostatních jídel poskytovaly výhled na pracoviště mistra pizzaře. O průběhu jeho snažení se mohl kdokoliv přesvědčit pouhým nahlédnutím směrem k velkému pultu, za nímž stála pec na dřevo, velikostí i tvarem připomínající pece v koncentračních táborech. Pán v čistém slušivém kostýmu kmital sem a tam, přehazoval těsto z jedné ruky do druhé a mistrně na ně ukládal jednotlivé ingredience. Celek pak s noblesou sobě vlastní umělecky vložil do pece a nechal péct. Po několika minutách hotovou pizzu opět vyjmul z pece, rozkrájel na požadovaný počet dílků a šup s ní k hostům.

Jedna taková pizza, zvaná Amora, složená z rajčatového základu, mozarelly, kuřecích kousků, brokolice a smetany, přistála i na stole, který pro tuto příležitost zvolil Marek s dětmi.

„Vzpomínáte, kdy jsme tudlenctu pizzu jedli poprvý?“ zeptal se dětí.

„Jo, to si pamatuju úplně přesně. Na to nejde zapomenout,“ povzdechl mladý Marek.

„Tati, teď na to nemysli,“ požádala jej Hanka. „Radši jez, než ti to vystydne.“

„Ale stejně je mi to hrozně líto. Fakticky mě to mrzí,“ ujišťoval Marek své potomky.

„My víme,“ ujišťoval ho syn.

„Dobrá, už mlčim,“ vzdal se otec, sklopil oči k pizze a pokračoval v její konzumaci.

Pizzu, kterou právě jedli, si zde poprvé společně vybrali před třemi lety, když se Hana nastěhovala i s dětmi k Igorovi do bytu v Řepích. Marek i Hanka se s tím nedokázali smířit, ačkoliv je na to matka předem připravovala dobrý půlrok. Nikdy neváhali dát jasně najevo svůj nesouhlas s jejím rozhodnutím a do poslední chvíle pevně věřili, že si to nakonec rozmyslí. Nerozmyslela. Proto se nejbližší víkend s otcem nesl v duchu utěšování a vzájemné podpory. Právě tehdy došlo ke zlomu v celé dosavadní situaci. Po dlouhých dvou letech obě děti opět našly ztracenou důvěru ke svému otci.

O vše se kdysi pečlivě postarala jejich matka, jež se nedokázala vyrovnat s poněkud krutou pravdou o Markově sexuální orientaci. Od chvíle, kdy svého muže odhalila, obě děti proti němu soustavně štvala. Zpočátku úspěšně. Děti v té době pořádně nevěděly, o co jde, a jak je u nich v tomto věku obvyklé, více dávají na slova matky než otce. Proto se jí manipulace dařila tak dlouho. Když však přestala brát ohled na přání svých dětí a tvrdohlavě si stála za nastěhováním k Igorovi, Marek i Hanka pochopili, že asi něco nebude tak úplně v pořádku, a nad vším začali důkladněji přemýšlet. Dospěli k názoru, že otec, ačkoliv se od ostatních otců trochu odlišuje, je vlastně ten hodný rodič, který jim vždy důsledně naslouchá a vítá je s otevřenou náručí. Má je přece rád a je naprosto evidentní, že by pro ně položil život. V případě matky si už tak jisti nebyli. Nyní si uvědomili, že je používá zejména jako nástroj msty vůči svému bývalému manželovi, jemuž dodnes nedokázala odpustit hříchy jeho mládí, za které tak docela nemohl. Copak si člověk svou orientaci vybere podobně jako nové boty či oblek? To asi těžko.

„Mám tě ráda, táto,“ prolomila Hanka dlouhé ticho.

Markovi se rozzářily oči, vlídně se na ni usmál a odpověděl: „Však já vás mám taky rád. Hrozně moc!“

Mladý Marek oplatil svému otci stejný úsměv a dojedl poslední zbytek pizzy, jenž mu zůstal na talířku. Hotovo.

II.

Zima. Při tomto slově se spoustě lidí zježí chlupy po celém těle. Jedno jediné slovo, a přitom je schopno evokovat celou řadu nejrůznějších asociací vztahujících se k němu. Ani Marek neměl zimu moc v lásce. Vadilo mu brodit se rozbředlým sněhem, před odchodem do práce nebo na nákup to věčné navlékání několika vrstev oblečení, a navíc svoji krásně kulatou hlavu schovávat pod něco tak ohyzdného, jako je kulich.

Ve středoevropských podmínkách se tomuto ročnímu období nevyhne v podstatě nikdo, neleží-li od sklonku léta v komatu na oddělení ARO, a je mu proto úplně volné, co se děje ve světě okolo něj. A ještě ke všemu ty Vánoce! Nekonečné vymýšlení a shánění originálních dárků pro své nejbližší, na kterých nám přece tolik záleží, ovšem ne jen teď, ale po celý rok, přičemž jsme málokdy schopni jim něco takového říct. Nebo alespoň naznačit. Vánoce jsou za dveřmi a děti netrpělivě očekávají strojení stromečku, onen slavnostní akt zahrnující bohatou večeři s koledami, a konečně dárky. Jasně, dárky. Vždyť v tomto věku ani o nic jiného nejde. Marek už teď, deset dní před Štědrým dnem, výstižně tušil reakce obou dětí na další příděl šál, rukavic, nejnovějších zimních bot a, jak se děti pokaždé svérázně vyjadřovaly, podobných zbytečností. Ani Mareček s Haničkou však letos nepřijdou zkrátka a budou valit oči, jaké neuvěřitelné dárky si pro ně táta letos připravil. Od těch se určitě nehnou přinejmenším do konce vánočních prázdnin.

Strojvedoucí vlaku, vjíždějícího do stanice Praha – Uhříněves, vytruboval nepozorného cestujícího, jenž mu v těsné blízkosti před lokomotivou přebíhal mezi nástupišti, jelikož si špatně odpočítal koleje, a čekal jinde, než měl. Málem se mu jeho nepozornost stala osudnou. Byla sobota, krátce po sedmé hodině ranní, a neobvyklé troubení vlaku nedaleko činžáku probudilo nejprve Hanu. Třiadvacetiletá účetní, která jasně potvrzovala všeobecně převládající názor – ženy, pracující pouze s čísly, vypadají vždy perfektně – nejsou vůbec sedřené. Ani teď, krátce po probuzení, tomu nebylo jinak. I bez líčení by se nejeden muž při pohledu na ni neudržel a nejspíš by se pokusil využít situace.

„Dobré ránko,“ hovořila ke svému probouzejícímu se muži, ležícímu po její levé straně, šimrajíc ho na bradě. Venku se pozvolna rozednívalo a za oknem si v naprosté pohodičce volně poletovaly sněhové vločky.

„Hmmm,“ bručel otrávený Marek, aniž by pořádně otevřel oči. Měl za sebou čtvrtý týden v novém, vlastně prvním zaměstnání, a za celou tu dobu spolu trávili pouze večery. Samozřejmě s jeho nástupem do zaměstnání oba manželé předpokládali úbytek volného času, ale Hana tím byla ve výsledku nemile překvapena. Že bude svého manžela vídat jen při usínání a před odchodem do práce, ji vážně ani jednou nenapadlo.

Začala Marka lehounce hladit, nejprve po jeho mužné, akorátně ochlupené hrudi, pak rukou sjížděla níž a níž. Prahla po pořádném sexu se svým mužem. Jakmile se její ruka přiblížila ke kritickému bodu, Marek se beze slova bleskově přetočil na levý bok a ukázal své ženě záda.

„To tě ta práce fakticky tolik zmáhá?“ ptala se ho s nepatrným náznakem podezření. Nechtělo se jí věřit, že by jindy až hyperaktivního mladého muže den co den zmáhalo těch pár školou povinných dětí.

„Hmmm,“ dočkala se strohé odpovědi.

„Ale tohle mi už vážně nepřipadá normální. Jak dlouho sme se pořádně nepomilovali? Měsíc? Dva? Nemysli si, že sem si toho nevšimla. Domů chodíš pozdě, ráno brzo odcházíš, a v podstatě se nevidíme. Víkendy prospíš nebo seš někde zašitej a my vo tobě skoro nevíme. Měl by ses nad sebou trochu zamyslet,“ hřímala Hana a vystřelila z postele, jako by ji právě štípla do zadnice vosa. Za ten měsíc ji napadla spousta nejrůznějších teorií, z nichž na celé čáře vítězila jediná – Marek má jinou ženskou. Ten až děsivě poklidný domácí stereotyp, umocněný závazkem v podobě dvou malých dětí, ho už přestal bavit, a tak si našel povyražení jinde. U mladší, krásnější, naivnější a náruživější slečinky, než je Hana.

Do prdele! Jak dlouho ještě? Jak dlouho to ještě takhle vydržim? Dyť je to děsný! Když už pro nic jinýho, tak aspoň kvůli dětem to musim nějak skousnout, přemítal Marek. Během toho prvního plně pracovního měsíce si uvědomil to, o čem celá ta dlouhá léta – někdy více, někdy méně – pochyboval. Ženské lůno mu neříká zhola nic. Přitahují ho spíše chlapci a muži, kteří se už nějakou dobu těší Markově neustále sílící pozornosti. Tušil, že se ocitl v začarovaném kruhu, ze kterého bude těžké se vyvléci bez újmy. Jakmile to všechno jednou praskne, utrpí tím on, obě nevinné děti, a hlavně Hana. Oddaná, milující a věrná manželka, která před několika lety řekla Markovi své „Ano“ s vidinou společně stráveného života až do jeho samého závěru. Bohužel neměla sebemenší ponětí o Markových pochybnostech, jež začal mít už během studia na gymnáziu. Vždy si oproti ostatním klukům připadal jiný. Doufal, že se mu podaří stát se jedním z nich ve chvíli, kdy se ožení a založí si vlastní rodinu. Třeba mě pak ty pochybnosti přejdou a všecko bude v pohodě, říkával si často. Sice doufal, ale marně. Teď už měl jasno a nešlo s tím nic udělat.

Pociťoval neustálou potřebu vymanit se ze svého trápení. Nemohl se přeci jen tak svěřit manželce. Ta by ho v tu chvíli nejspíš prohodila oknem, přestože je drobnější. Nemohl přeci jen tak přijít za některým ze svých přátel, sednout si k němu a říct: „Víš, já mám takovej problém a nemám se s tim komu svěřit. Sem na chlapy.“ Bál se reakcí svého okolí. Vždyť se teď bál i sebe sama. Neměl vůbec představu, co bude následovat, jak dlouho dokáže žít s vědomím, že i přes své někdejší pochybnosti uzavřel manželský svazek s nejistou budoucností, zplodil dvě krásné děti, a teď o to všechno může kdykoli přijít. Neměl jsem nakonec přece jenom zůstat sám?, honívalo se mu často hlavou. Na jednu stranu by to nebyl vůbec špatný krok, protože by tím ublížil o poznání menšímu počtu blízkých, na stranu druhou by však nezažil všechno krásné i nemilé, co ho za těch několik let po boku své ženy potkalo. Co se má stát, stane se.

Jakmile Hana odešla na pravidelný sobotní nákup, Marek se doslova vyklopil ven z postele a dal se jakž-takž do pořádku. Po ranním incidentu neměl na snídani ani pomyšlení, a když stál v koupelně před zrcadlem, měl sto chutí plivnout si do tváře. Jaká škoda, že to nejde. Cítil, že by se mu pak značně ulevilo. Zběžně si prohlédl obličej, opláchnul se studenou vodou a jen co na sebe navlékl peřovou bundu, z pokojíčku vyšla malá Hanička.

„Ty deš zase plyč?“, šeptala tiše, aby nevzbudila Marečka.

„Ano, zůstaňte tady. Máma je za chviličku zpátky,“ odpověděl tiše a opatrně za sebou zavřel dveře.

Nechávat dvě malé děti takhle o samotě bylo krajně nezodpovědné, jenže v tuto chvíli to Marek považoval za menší riziko, než se ještě dopoledne znova potkat s Hanou. To by nemuselo dopadnout nejlépe. Moc dobře si uvědomoval, že její šestý smysl jen tak neošálí a jakákoli výmluva bude přesvědčivá asi jako pod obraz zpitý alkoholik, tvrdící, že je úplně čistý. Protože spolu poslední dobou téměř nemluvili, nevěděl ani, z čeho jej Hana podezřívá. Měla-li by podezření na Markovu nevěru, budiž. Pořád lepší, aby v tom hrála roli další ženská, než chlap. Za ta léta ji znal víc než dobře a věděl, že by překousla kdeco, ale toto ne.

Původně Marek zamýšlel, že se zajde trochu uklidnit pohledem na vlaky, kterých i při sobotním ránu jezdila spousta. Když ale s rukama v kapsách a nejistými myšlenkami na budoucnost v hlavě procházel okolo novinového stánku, všiml si v popředí vystaveného časopisu pro pány. Nebyl to však ten typický časopis pro pány, kde vystavovaly na odiv své vnady ženy rozličných barev vlasů, pleti, prádla, tvarů postav či délky nohou. Byl to časopis pro pány s pány. Zvědavě si prohlédl jeho titulní stránku a vzápětí si ho koupil. Jak si tak procházel stránku po stránce, narážel na velice odvážné snímky mladých mužů v těch nejvzrušivějších pózách, jaké kdy viděl. Mezi nimi pak objevil i různé povídky, nejčastěji pojednávající o lásce a něžnostech mezi dvěma muži. Bohužel pro specifický obsah časopisu si netroufal jít sednout někam do hospody nebo vestibulu staniční budovy, takže se musel spokojit s nádražní toaletou. Tam si celý časopis nerušeně prostudoval od začátku až do konce.

Během listování si všiml rubriky s inzercí. Mimo jiné poskytovala i možnost seznámení. Na to se Marek zaměřil nejvíce. Kdo jiný mu teď může porozumět víc, než jiný gay? Dohromady jevilo zájem o seznámení asi dvacet mužů nejrůznějšího věku, povolání, a bydliště. Dal si jediný cíl – hlavně, ať je z Prahy. Víc teď nepotřeboval. Takové inzeráty našel rovnou tři. Z kapsy u riflí vytáhl mobil a prostřednictvím SMS zprávy odpověděl na všechny. Časopis poté roztrhal a zahodil v odpadkovém koši pod umyvadlem.

Sotva vyšel ven z nádražní budovy, dorazila první odpověď. Samou radostí i napětím se rozechvěl a málem mu mobil vypadl z ruky, když jej netrpělivě tahal z kapsy. Jakmile na displeji spatřil kladnou reakci na svou odpověď, oči se mu samou radostí rozzářily. Ve tři odpoledne sraz u letenského metronomu. No paráda!

*

Obědový čas se Marek přinutil strávit doma, ačkoliv komunikace značně vázla. Děti sice dováděly a neustále cítily potřebu rodičům dokazovat své pokroky v komunikačních schopnostech, ale ti jim je jaksi nebyli schopni oplácet. Když Hanička řekla, že si ráno Mareček hrál s lulánkem a měl z toho děsnou legraci, oči rodičů o sebe na zlomek sekundy zavadily, ale to bylo vše.

„Až to bude Mareček dělat zase, tak mu řekni, že se to nedělá,“ upozornila ji matka.

„Dobže,“ odpověděla dcerka.

Marek se jen nuceně pousmál, na jinou reakci se momentálně nezmohl.

„Tobě nechutná, táto?“, všiml si Mareček otcova téměř plného talíře.

„Ale jo, chutná,“ zalhal Marek, „ale dneska tátovi není nějak dobře.“

„Aha, a můžu to za tebe dojíst?“, vyzvídal syn.

Marek se na něj usmál. Obvykle to byl právě on, kdo dojídal zbytky po dětech, a dnes se role poprvé obrátily. „Jasně,“ přikývl.

*

Jakmile „úspěšně“ absolvoval obědové martýrium, běžel na nádraží, aby stihl nejbližší vlak směřující na hlavní nádraží, odkud pak pokračoval metrem linky C do stanice Vltavská poblíž železniční stanice Praha - Bubny. Odtud pak absolvoval zhruba kilometrovou chůzi západním směrem souběžně středem Letenských sadů, až po necelých patnácti minutách dorazil k technické raritě – velkému metronomu, tyčícímu se na okraji Letné nad nábřežím Vltavy. Bylo krátce před tři čtvrtě na tři a zbývající minuty se Markovi zdály být nekonečnými.

„Dobrý den, promiňte, vy jste Marek?“, zeptal se mladý muž poněkud nesměle, přestože byl Marek jediný osaměle přešlapující muž široko daleko. Mladík Marka velice zaujal pouhou intonací hlasu a způsobem, jakým položil svou otázku.

„Jo, to jsem já,“ odpověděl Marek s úlevou.

„Tak to je super,“ usmál se na něj mladík, „bál jsem se, aby to zas nebyl nějakej vtip.“

„Vtip?“, pozvedl Marek obočí.

„Jo, už dvakrát se mi stalo, že mi na můj inzerát někdo vodpověděl, domluvili sme si schůzku, ale nikdo nepřišel. Tak vod tý doby dycky chodim v nejistotě, jestli fakt někdo bude čekat nebo ne,“ vysvětloval.

„Aha.“

„Jéžiš, já sem vůl! Ani sem se nepředstavil!“, omlouval se, „Já sem Jonáš,“ pravil a nabídnul Markovi svou pravačku.

„Marek, moc mě těší,“ potřásl mu rukou, nespouštěje z muže oči.

Jonáš byl urostlý muž, atletické postavy. Marka zaujal zejména svým hlasem posazeným do nižšího tenoru, což se mu jakožto učiteli hudební výchovy velice zamlouvalo. Krátké tmavé vlasy ve spojení s oválným obličejem a ostřejšími rysy okolo brady podtrhávaly Jonášovu mužnost. Možná jen ty plnější a jemně tvarované rty, jako by patřily někomu jinému. Přesto se Markovi líbily.

„Můžem si tykat, ne?“, nabídl mu Marek.

„Jo, to by bylo super,“ souhlasil Jonáš.

„Kam zajdem? Budem tady stát a mrznout, nebo si někam sednem?“, začal se zajímat Marek, když o sebe třel dlaně a vzápětí je zase schoval do kapes.

„Můžem někam zajít,“ přitakal Jonáš a neopomněl poznamenat: „Vidím, že rukama se asi neživíš.“

„To ne, no. Máš dobrej postřeh.“

„Tak to je hustý. A co teda děláš, jestli to neni tajný?“, zajímalo Jonáše.

„Ne, to neni vůbec tajný. Sem učitel,“ odpověděl s úsměvem.

„Tak učitel! To je teda náhoda! A co učíš?“

„Hudebku a anglinu,“ odvětil Marek stručně. „A proč náhoda? Snad taky neučíš?“

„To ne, ale dělám na ministerstvu školství,“ usmál se potutelně. „A kde teda učíš?“

„Na základce v Čelákovicích, je to tam fajn. Ale sem tam teprve měsíc, letos sem vystudoval školu a teprv začínám,“ upřesnil Marek. Své překvapení zatím úspěšně skrýval. Přeci jen si nechtěl před ministerským úředníkem urvat ostudu, když pracoval ve stejném odvětví.

„Tak to jo, to je fajn. Tak doufám, že tě to nepřestane bavit. Práce s dětma musí bejt inspirující,“ přemýšlel Jonáš nahlas. „Já si na tom ministerstvu taky někdy připadám spíš jako na základce,“ zavtipkoval.

Jonáš se na ministerstvo školství dostal hned po škole, hlavně proto, že jeho otec měl kontakt na jednoho velice vlivného člověka, pro nějž pak nebyl vůbec žádný problém sem dostat jednu tlačenku navíc. Takže zatímco Marek začínal objevovat tajemství učitelského života, Jonáš se mu velkou oklikou vyhnul a rovnou sedí kdesi nahoře. Nebo běhá? Kdo ví.

Čím více si pánové povídali, tím více zjišťovali, jak moc toho mají společného. Až si připadali jako hlavní hrdinové nového románu z červené knihovny. Nejdůležitější však pro Marka byla skutečnost, že mají stejný pohled na vztah a zejména pak na věrnost. Třešničkou na dortu už pak byl i totožný vkus související s jídlem, což pro případný společný budoucí život taky mohlo hodně znamenat.

„Rajská, těstoviny, vepřo-knedlo-zelo, karbanátky,“ vyjmenovával Jonáš svůj výčet oblíbených jídel, zatímco kráčeli zasněženými Letenskými sady, „a taky třeba ražniči.“

Marek na něj pouze nevěřícně valil oči.

„Vážně?“

„No vážně,“ ujišťoval jej. „Pročpak? Neříkej, že sou to zrovna ty jídla, co ti moc nejedou. Ani bych se tomu nedivil,“ pousmál se.

„Kdepak,“ vyvracel Jonášovi jeho domněnku, „právě, že přesně navopak! To sou taky mý nejvoblíbenější jídla!“ chrlil ze sebe s nadšením a oči mu samou radostí poblikávaly jako signalizace železničního přejezdu bez typických červených krytek.

Koníčky sice pánové neměli až tak společné, ale byly tím posledním, co je v tuto chvíli trápilo. Ani jeden z nich nechtěl nic uspěchat, zejména proto, že homosexuálů nebylo tolik, aby bylo možno si vybírat z podobného množství potenciálních partnerů, jako v případě heterosexuálů, a Marek byl ke všemu velmi citlivý mladý muž, který by se z případného krachu vzpamatovával hrozně dlouho.

Když cestou od Stroje času procházeli okolo novobarokního Hanavského pavilonu, Marek se zadíval na nabídku jídel, pověšenou u vchodových dveří.

„Tady to za moc nestojí,“ mávnul Jonáš rukou nad Markovým zájmem o případné posezení. Očividně se tady vyznal a věděl, kam bude nejlepší zajít. „Ale jestli ti je velká kosa, tak se tu na chvilku můžem vohřát.“

„Ne, to je v pohodě,“ lhal sobě i Jonášovi ve snaze nepokazit slibně se vyvíjející odpoledne. „Kam bys teda zašel?“

„Přímo naproti Hradu je taková příjemná kavárnička, tak si můžem zajít sednout tam,“ navrhoval Jonáš. „Byl sem tam sice asi jenom třikrát, ale pokaždý to bylo bezva. Ani jednou mě nezklamali. Zvu tě.“

„Tak jo, bude mi ctí,“ usmál se na něj Marek.

Jakmile minuli Kramářovu vilu, směle pokračovali směrem k Prašnému mostu.

Zatímco kráčeli Prašným mostem a blížili se k průchodu pod obrazárnou Pražského hradu, neodpustil si Marek nostalgickou poznámku: „Kristovy rány, tady sem už nebyl, ani nepamatuju.“

Je zvláštní, že se sem spousta turistů ráda vrací i v rozmezí jednoho či dvou let, a místní obyvatelé se na Hrad přijdou podívat možná tak jednou za pět či deset let. Jak kteří. Jsou mezi nimi určitě i tací, kteří se zde objevují pravidelně, například takoví zkušení a neohrožení kapsáři, drobní zlodějíčci, a možná až po nich opravdoví znalci a obdivovatelé historie.

„Tak, kavárnu už vidim, takže se můžem pomalu začít svlíkat,“ nadhodil Jonáš, když opouštěli první hradní nádvoří. Marek mu věnoval nechápavý pohled. „No tak ať tam tim zbytečně neztrácíme čas a rovnou si můžem vybrat, co si dáme,“ dodal na vysvětlenou.

„Jo takhle,“ ulevilo se Markovi. „Tak to potom jo.“

*

Kavárna nesla název Espresso Kajetánka a stála přímo na Hradčanském náměstí pod rampou Pražského hradu. Sídlila v pozůstatcích bývalé barokní kaple Panny Marie Einsiedelské. Zbytek obvodových zdí této kaple pak tvořil ochoz horní vyhlídkové terasy. Protože venku řádil poměrně tuhý mráz, posezení na této vyhlídce, poskytující neuvěřitelný pohled na celou Prahu, rozhodně nepřipadalo v úvahu. Proto se pánové museli usadit ve zpola zaplněné kavárničce nacházející se ve spodním patře kaple. I toto patro disponovalo několika venkovními terasami, jež byly vzhledem k panujícímu počasí taktéž nepřístupné.

Celému vnitřnímu prostoru kavárny dominoval bytelný tmavě hnědý bar s robustní prosklenou vitrínou pojímající několik desítek naleštěných sklenic. Nalevo od baru se nacházela samostatná místnost, jejíž zdivo v dolní polovině lemovalo po celém obvodu tmavé dřevěné pletivo podložené tmavě oranžovým plátnem. Horní polovina stěn pak hosty uklidňovala zajímavou malbou kombinující světle oranžovou a bílou barvu, jež tvořily zvláštní mozaiku oblých tvarů. V jednom z nich Marek poznal rozevřený květ. Nechyběly ani stylové černobílé obrázky a obrazy všemožných rozměrů. Ke všemu se nad nimi tyčil klenutý strop podpíraný klenbou.

Krása, pomyslel si Marek. Tady ještě nikdy nebyl. Jonášovi to bylo jasné už dávno.

Usadili se u jednoho z mnoha kulatých stolků se světlou mramorovou deskou a nahlédli do nápojového a jídelního lístku.

„Hlad máš?“, zjišťoval Jonáš.

„Ani ne,“ vrtěl Marek hlavou a do očí ho praštily ceny nápojů.

„Copak?“, zeptal se Jonáš s pobavením, když viděl jeho zděšený výraz.

„Takový ceny?“ nestačil se divit. „Takový pozvání vod tebe nemůžu přijmout!“

„Ale jdi,“ oponoval Markovi, „pro mě to rozhodně nebude tak náročná investice, jako kdybys to chtěl platit ty.“ Nyní se zarazil. Uvědomil si, že se tím mohl Marka dotknout nebo ho dokonce urazit. „Promiň,“ omluvil se urychleně.

„Ne, to je v pohodě. Máš recht. Já bych to s tim svym učitelskym platem rozhodně neutáh,“ pravil Marek smířlivě a sklopil hlavu zpět k nápojovému lístku. Pak zničehonic s úšklebkem dodal: „Tak to můžeš brát jako podnět k návrhu na zvýšení platů učitelů. Pokud na to teda máš nějakej vliv.“

„Vidíš, todle mě nenapadlo,“ zamyslel se, pokládaje levý ukazovák na rty. „Něco zkusim vymyslet. Teď k tomu snad budu mít pádnej důvod.“

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil číšník uctivě, jenž dvojici nechal se chviličku rozkoukávat. Jelikož jejich příchod provázela typická pražská čeština, věděl, že je nemusí oslovovat ani anglicky, ani německy, ani italsky, jak byl zpravidla zvyklý. Turistická sezóna teď přece jen spíše podřimovala, než aby byla v plném proudu.

„Já bych si dal tu irskou kávu se šlehačkou, a pán…“, odpověděl mu Jonáš s otevřeným koncem, pohlížeje na svého přítele.

„A mně dejte obyčejnou vodu,“ vyhrkl zaskočený Marek. Jonáš měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. Prý vodu!

„A pro pána bych prosil jedno dvojité espresso, vodu nechte být,“ dodal s neskrývaným pobavením.

„A bude si pán přát s mlékem nebo bez mléka?“ žádal číšník o upřesnění.

„Mmm… S mlékem, díky.“

„No vidíš, jak ti to de. Jenom se toho neboj,“ pobídl ho Jonáš.

„Co blbneš? Viděls, kolik to espresso stálo?“ ptal se, skoro jako by mu chtěl jeho krok vyčítat. Ve skutečnosti byl mile překvapen a poctěn zároveň. Jen jeho přehrávaná skromnost byla poněkud přehnaná.

„Já že blbnu? Podivej se nejprve na sebe. Prej vodu,“ odpověděl mu Jonáš pro změnu tónem, znějícím skoro posměšně. Myslel to však v dobrém. Se svým ne zrovna nízkým platem si takové povyražení jednoduše mohl, na rozdíl od Marka, dovolit.

„No jo, tak já už mlčim,“ rezignoval Marek a nechal se vést Jonášovým vybraným apetitem.

Po dalším nesmělém oťukávání, které se teď neslo v o poznání příjemnějším duchu než venku, přišel na řadu zlatý hřeb večera.

„Budete si ještě přát?“ ptal se číšník, sbírající prázdné nádobí.

„Ano, poprosím jednu láhev Frankovky. Spíš bych si teda přál Modrýho Portugala, ale toho v nabídce nemáte, tak se budem muset spokojit s Frankovkou,“ odpověděl štiplavě.

„Omlouvám se, pokusím se u šéfa vyjednat rozšíření nabídky o Portugala,“ ujišťoval Jonáše číšník a odkráčel pro Frankovku.

„My budem ještě k tomu všemu pít víno?“ přemýšlel Marek nahlas.
„A proč ne?“ nedal se odbýt. „Ty snad někam pospícháš?“

„To ne, však sem ti říkal, že mám dneska čas až do večera. Ale už tak sem tě jenom tady vyšel pěkně draho,“ konstatoval Marek téměř stydlivě.

„Hele, nech to bejt. Kdybych nechtěl, tak sem nejdem a nestál bys mě ani korunu.“

Jedna „sedmidecovka“ padla za vlast rychleji než poslední voják v prvním útoku.

„Další?“ zeptal se Jonáš, jako by se nechumelilo. S Markem už ty necelé čtyři decilitry vína mírně mávaly, ale neměl pocit, že by nesnesl další. Souhlasně přikývl, zatímco se na Jonáše vláčně usmál. Oči se mu postupně začínaly zmenšovat.

„Čéče, dali sme si jenom trochu vína a ty už začínáš vypadat, jako bysme tady jeli gin nebo whisky,“ začal si jej dobírat, když ve druhé láhvi zbývala sotva polovina obsahu.

„Tak já nejsem zvyklej vypít tolik vína najednou,“ zaškytal, „a dneska sem ani moc nejed, tak se to tim trošku zkompluyjikovalo,“ soukal ze sebe opatrně, ačkoliv se mu při posledním slově i tak zapletl jazyk.

„Tak to dopijem a radši pudem. Nechci tě mít na svědomí hned na prvnim rande,“ pronesl dobrácky a pro jistotu se rozhlédl, jestli se někdo nedívá. Mohlo se stát, že slůvka „první rande“ bylo slyšet hlasitěji, než by bylo vhodné.

„A další rande bude, nebo ne?“ zeptal se Marek narovinu, avšak opatrně. Zatím si ještě dával pozor.

„Myslim, že bude,“ vydechl Jonáš, „teda… pokud budeš chtít.“

„To je jasný, že budu! Budu chtít! Moc budu chtít!“ odpovídal rozhodně a na Jonáše upřel svůj skleněný pohled. Ten Marek je fakt roztomilej, když je takhle cinknutej, pomyslel si Jonáš s potěšením.

„Dobrá, tak sme domluvení. A kdy?“

„Třeba hned zítra. Mně je to jedno!“ začínal čím dál hlasitěji.

„Pššššt,“ napomenul ho Jonáš, „ještě jsme pořád vevnitř. Venku si řvi, kolik chceš. Ale zatím vydrž. Musim zaplatit,“ vysvětlil Markovi, vstal, začal se oblékat a číšníkovi pohledem naznačil, že hodlá zaplatit a nemusí k nim chodit. Číšník jen svorně přikývl a dále leštil sklenice.

„Ale bylo to neskutečný rande,“ chválil ho Marek, když stáli před prvním nádvořím. Prahu už zahalila tma, všude to různě svítilo a blikalo, a dvojice se jen kochala.

„Sem rád, že se ti to líbilo,“ těšil se Jonáš z Markovy radosti. „Jdem na vlak?“

„Jo, asi bysme měli,“ přitakal mu Marek a vykročili k Zámeckým schodům, aby došli až na Malostranské náměstí, odkud je pak tramvaj dovezla k Národnímu divadlu a tam přestoupili na další tramvaj směřující k hlavnímu nádraží, kde se jejich cesty nakonec rozešly. Jonáš směřoval na sever do Vysočan a Marek pro změnu jižně do Uhříněvsi. Vlaky odjížděly shodou náhod od stejného nástupiště, jen z jiné koleje, takže se rozešli až v posledním možném okamžiku.

„Moc díky,“ zašeptal Jonáš Markovi, když se objali. V Markovi zahřměl první hrom, který kdy při objetí s mužem pocítil. Ještě nedávno se snažil přesvědčit sebe sama, že si svou odlišnou sexuální orientaci pouze namlouvá. Teď už stoprocentně věděl, že si nenamlouval zhola nic. Všechno bylo přesně takové, jaké se již dlouho zdálo být. A Marek ten hrom nechal pěkně doznít.

„Já taky.“ Odtáhli se od sebe, vyměnili si zamilované pohledy a každý nastoupil do toho svého vlaku.

Hlavně nic neuspěchat, připomínal si znova Marek.

III.

Zase to příšerné pondělí. Po krásně stráveném víkendu s dětmi se teď Marek opět plácal celých osm hodin mezi žáky a těšil se, až každou chvíli vypadne z kabinetu. Už jen doopravovat poslední dvě písemky z angličtiny, kterou taktéž vyučoval, a hurá domů. Se svými zlatíčky se setká zase až za necelý měsíc. Dlouhá to doba…

„Pan Kraus?“ uslyšel za sebou, sotva opustil budovu školy. Jakmile se otočil, uviděl za sebou dva krátkovlasé mohutné muže v černých oblecích, oči schované za slunečními brýlemi.

„Ano, co se děje?“, nechápal.

„Na nic se neptejte a pojďte s námi,“ doporučil mu jeden z nich.

„Co mi chcete?“, uteklo mu z úst, jako by neslyšel, co mu právě bylo řečeno.

„Zbytečně si to nekomplikujme a pojďte,“ pobídl Marka i druhý muž.

Pánové jej odvedli k luxusnímu černému Mercedesu sedan třídy S, naučeným chvatem ho posadili dovnitř vozu a společně odjeli až na samotný okraj Čelákovic, kde se nacházela honosná vila.

„Proč jedem zrovna sem?“ znejistěl Marek, jakmile vůz zpomalil.

„Brzo se všechno dozvíte,“ ujistil jej muž sedící vedle něj. Vepředu seděl pouze řidič, vzadu Marka hlídal „ten druhý“, pro případ, že by snad chtěl provést nějakou hloupost.

Řidič otevřel dálkovým ovládáním elektronicky ovládaná vrata a vjeli dovnitř. Rozlehlý, pečlivě udržovaný pozemek přiléhající k vile na Marka působil dojmem, že se teď stal součástí natáčení nového hollywoodského trháku.

Pod pergolou postavenou v těsné blízkosti vily se stínila další dvě nablýskaná luxusní auta – stříbrné Audi TT Coupé a tmavě modrý Volkswagen Passat nejmladší generace. Na zpevněném břehu opodál stojícího velkého bazénu se slunila žena ve spodním díle plavek. Jen co řidič zhasnul motor vozu, žena se pomalu zvedla, napřímila a povýšenecky elegantním krokem vykročila směrem k nim.

„To jsou k nám hosti,“ pronesla, jakmile se přiblížila k trojici. „Dobrý den, pane Kraus,“ pozdravila Marka, sundávajíc z očí sluneční brýle.

„Do… dobrý den,“ zakoktal Marek při pohledu na ženu. Nekoktal však pro její sporé odění a chůzí se pohupující silikonová ňadra, nýbrž z naprosto jiného, prozaičtějšího důvodu. Právě před ním stála samotná Kateřina Dafoe, matka Nikol Dafoe, kterou Marek v pátek obdařil trojkou ze zpěvu. Teď začal tušit malér.

„Pojďte za mnou, manžel vás již očekává,“ pokynula Markovi a rukou oběma mužům naznačila, že si mohou dát pohov.

„Dóbry den, pane Kraus,“ přivítal Marka ve své pracovně pan Daniel Dafoe svojí typickou lámanou češtinou.

Daniel Dafoe byl cizinec, jenž se do České republiky přistěhoval z Řecka. Zde se oženil se svou současnou ženou Kateřinou, s níž splodil jediného potomka – Nikol. Daniel Dafoe doposud statečně čelil nástrahám českého jazyka, extrémně náročného na výslovnost. Zejména změkčování tvrdých souhlásek mu činilo velký problém. Občas musel hledat správná slova, přesně vystihující jeho myšlenky či pocity, ale komplexně vzato měla jeho čeština vcelku solidní úroveň.

„Dobrý den,“ přikývl Marek decentně.

Dveře do pracovny se zavřely, Kateřina nyní byla pryč.

„Mám krásnou ženu, že?“, zeptal se pan Dafoe.

Kam tím sakra míří?, pomyslel si Marek. Zdvořile však muži přitakal.

„Já vim, šichni mi ji… to... no… závidí,“ vysoukal ze sebe, jakmile našel to správné slovo. „Asi si žíkáte, proč sem si vás tady nechal pživézt, že?“

„To ano,“ odpověděl Marek a cítil, jak se celý začíná potit.

„Prosím, sedněte si,“ pobídl Marka pravou rukou, spokojeně pokuřuje doutník. Marek se tedy usadil do křesla a jen co se nepatrně opřel, triko se mu přilepilo ke zpoceným zádům.

„Pane Kraus,“ vydechl nespokojeně, „to, co ste v pátek udelal mojí dceži, to se mi moc… nelíbilo. Proč ste jí dal trojku? Chcete snad žíct, že moje dcera neumí zpívat?“

„Abych vám řek pravdu, pane Dafoe, tak ne. Bohužel. A vím, že za to nemůže. Já bych jí tu trojku nedával, ale když…“

„Žádné ale!“ přerušil Marka pan Dafoe. „Moje dcera nemůže dostávat trojky, pokud se má dostat na… prestižní školu! To je ostuda!“ hrozil pozdviženýma rukama ohnutýma v loktech.

„Rozumím,“ odpověděl Marek a sklopil hlavu směrem ke klínu.

„Určitě ste slyšel o tom chlapovi, co najednou zmizel. Ano, mám v tom prsty. Obtěžoval totiž moji dceru. Moji jedinou dceru! Možná se divíte, proč mě nezavželi, a já vám to klidně žeknu. Abyste si to dobže zapamatoval. Protože na mě nic neměli. Nic! Já si na to můžu najmout lidi. Spousty lidí!“ pravil výsostně.

„Aha… a co tím teda chcete říct? Ať ji přestanu takhle přísně hodnotit a nic se mi nestane?“

„Ano, pochopil ste! Vidíte, že nejste…“ hledal opět to správné slovo, až je nakonec našel. „Hlupák.“

„To sice nejsem, ale mám to chápat tak, že mi prostě vyhrožujete?“ zeptal se Marek až nečekaně přidrzle.

„Kdepak! Já nikdy nevyhrožuju! Já jenom jednou žeknu a potom jednám! Takže si pžíště dávejte pozor na to, co deláte, pane Kraus!“

Marek jen ztěžka vydechnul, na víc se teď nezmohl. Cítil, jak se pod ním houpe stolička, zatímco má okolo krku onu pomyslnou smyčku.

„Myslím, že by se spoustě lidí nelíbilo, kdyby se dověděli, že učitel, co učí jejich děti, je teplej,“ pronesl po chvíli s ledovým klidem.

„Cože?“, zarazil se Marek.

„No, jak vám žíkám. Já proti teplejm nic nemám, nevaděj mi. Ale vím, že je mezi náma spousta lidí, kteží tohle nemaj rádi. Měl sem celý víkend na to, abych si o vás zjistil maximum informací. Vím všechno a udeláte jednu jedynou chybičku, a budete pykat,“ sykl pan Dafoe zostra a vztyčeným ukazovákem varovně zahýbal ze strany na stranu. Teď už se Markovi zdálo, že se muž naproti němu začíná mračit.

„Rozumím,“ hlesl Marek a v ústech pocítil nepříjemné sucho.

„Dáte si něco k pitý?“ zeptal se pan Dafoe zdvořile, jako by se vůbec nic nedělo.

„Ne, díky, já už radši půjdu, jestli teda můžu,“ pravil nejistě.

„Ale to víte, že můžete! Já vás pžeci nedžím!“ lomil pan Dafoe rukama. „Jenom sem vám chtěl žíct, at Nikol necháte. Je to slušné devče, dostává se jí té nejlepší… péče. Tak at na to nezapomenete,“ dodal pan Dafoe sveřepě a nechal Marka odejít.

„Naši muži vás odvezou na nádraží,“ informovala Kateřina Dafoe Marka mířícího ven z domu. Nyní už ležela oděná do županu, natažená na luxusní sofa, s překříženýma nohama a ultratenkou cigaretou mezi prsty. Marek bez odpovědi spěchal pryč z tohoto podivného království, kde se cítil krajně nesvůj.

„Tak jedem, ještě stihnem nejbližší vlak,“ popoháněl Marka jeden z bodyguardů, zatímco ho nechali už samostatně nasednout do vozu. Za hvizdu kol auto vystřelilo jako při startu Formule 1 a řítilo se odpoledními Čelákovicemi směr vlakové nádraží. Na místo dorazili pouhé tři minuty před pravidelným odjezdem vlaku.

„Nashle,“ rozloučil se Marek a zavřel za sebou, aniž by se dočkal odpovědi.

*

Vlak jel tentokrát načas. Usadil se na pravé straně vozu a souprava se dala do pohybu. Záměrně si vždy při cestě z práce sedal vpravo, aby ho to při jízdě pražskými Vysočanami nesvádělo k pohledu na dům, kde žil Jonáš. Jakmile vlak směřoval z Nymburka do Prahy, tento dům se nacházel vlevo od železniční trati. Nedávno mezi domem a tratí vyrostl další dům, který pohled na něj téměř znemožňoval. Přesto si Marek pokaždé už jen ze zvyku a pro zachování principu, sedal napravo.

Cesta domů uběhla neskutečně rychle, hlavně proto, že Marek během ní myslel pouze na neplánovanou návštěvu pana Dafoe. Věděl, že teď spadla klec. Stačí se podívat na Nikol tak aby se jí to nelíbilo, ta to doma řekne svýmu fotříkovi a já sem v prdeli, přemítal Marek neustále. Snažil se přijít na způsob, jakým by se dokázal vymanit z této prekérní situace. Bohužel na nic takového nepřišel. Ne teď. Ráno moudřejší večera, řekl si a pokusil se celou záležitost hodit za hlavu. Neúspěšně. I přes jeho nevoli se mu celá návštěva dokola promítala před očima. Bál se večera, zda se mu vůbec podaří usnout. Bál se rána, zda na něj mladá Dafoe nenastraží nějakou vyčuranou léčku, kterou se pana učitele v pohodičce zbaví. Kvůli jedný debilní trojce? zeptal se Marek sám sebe. Hovadina, zavrhl okamžitě svou myšlenku a usedl k počítači – v posledních měsících asi jedinému skutečnému příteli. Jen vrčí, občas zamrzne, zastává funkci vrby, zejména pak Markovi částečně plní jeho dávný sen… co víc si tak ještě přát. Možná toho chlapa…

Už za svých chlapeckých let se Marek toužil stát mašinfírou. Fascinovaly ho všechny ty Hrbaté, Peršingy, Esa, Sergeje, Brejlovci, Zamračené a spousta dalších specifických lokomotiv a vozů s jasným posláním. Podmínky pro přijetí do služebního poměru byly a stále jsou velice přísné, a jestliže má dotyčný závažnou vadu zraku, bránící mu v bezproblémové identifikaci vzdálenějších předmětů či symbolů, na palubu lokomotivy nesmí vstoupit, i kdyby byl v celé republice posledním uchazečem o tuto práci. Toto byl zřejmě jediný a zásadní faktor ovlivňující výsledky jeho přijímacího řízení. O psychotestech by se možná také dalo polemizovat, protože se občas stávalo, že Marek neudržel své nervy na uzdě a vybuchl dříve, než by kdo čekal. Cholerik míšený s melancholikem. Vražedná kombinace.

Jeho výbušná povaha se vzápětí naplno projevila, když na internetu navštívil diskusní fórum vztahující se k jeho nejoblíbenější počítačové hře – simulátoru řízení drážních vozidel. V tomto fóru měl i své vlastní vlákno zaobírající se jeho obsáhlou tvůrčí činností pro tuto hru, kterou pak zveřejňoval a lidé ji po instalaci a projetí v počítači mohli hodnotit či komentovat. Spousta komentujících přispěvatelů Marka chválila za jeho neustálý rozvoj v této oblasti, někteří měli dokonce tendence považovat jej za svého poloboha. Našli se však i tací, kteří si nebrali servítky a Markovi narovinu napsali svůj necenzurovaný názor tak, jak jim právě přišel na mysl. A to ho vždycky dokázalo parádně rozhněvat. Vztekal se, kopal do bedny s hardwarem, bušil pěstí do stolu, někdy se neudržel, v amoku všechny poslal do míst, kam si psi navzájem naprosto běžně čichají a neukázal se tam třeba i týden. Trucování bylo oproti asertivitě jeho velice silnou stránkou. Na druhou stranu se však vůbec nebylo čemu divit. Ve škole si takové jednání vůči svým žákům nemohl za žádných okolností dovolit, a když už se to v něm za nějaký čas patřičně nahromadilo, logicky musel nějakým způsobem upustit páru. A někdy k tomu stačilo opravdu málo…

V počítači otevřel svoji poslední rozpracovanou aktivitu pro danou hru, do toho si nalistoval pomůcky grafikonu vlakové dopravy, jízdní řády tratí, ke kterým se jeho aktivita vázala, řazení všech vlakových souprav a směle do toho. Často tvořil dlouhé hodiny podle skutečných podkladů, přičemž si vymýšlel nejrůznější scénáře vedoucí ke zpoždění či zrušení některých spojů, přestupy cestujících ze zrušených spojů do náhradních či následných vlaků a spoustu, spoustu dalších. Jakmile měl pocit, že některou z etap či celou aktivitu úspěšně dokončil, spustil samotnou hru a ocitl se na palubě stroje, který si během tvorby sám určil. A pak už jen sledovat jízdní řád, návěstidla, značky, a hurá do cíle.

Spát chodíval se železnou pravidelností okolo deváté hodiny večerní, poněvadž byl nucen vstávat ve tři čtvrtě na čtyři ráno, aby byl nejpozději v šest hodin na svém pracovišti. Jakmile jej hodiny upozornily na pokročilý čas, ač mnohdy ani nechtěl, musel vypnout počítač, provést osobní hygienu, ještě si trošku ‚pomoci od přetlaku‘ v oblasti mezi třísly, a alou do postele. Času je málo a práce habaděj.

*

Patnáct minut před čtvrtou hodinou ranní tahal Marka z postele nastavený budík. Byl to děs, jenže mu nic jiného nezbývalo. Do Čelákovic to měl poněkud daleko a nebyl tam za pět minut. Celý rozespalý se odšoural do kuchyně a do varné konvice napustil vodu, již dal následně vařit. Cítil se unavenější, než u něj bývalo obvyklé. Tohle asi jedno kafe nesrovná. Aniž by odkráčel do koupelny, rovnou v kuchyni si odpustil trochu pomalu chladnoucí vody a vzápětí si do obličeje chrstnul správně ledovou vzpruhu. No vida, zabralo to hned, a to ještě ani nezačal usrkávat kávu.

„Tak co se nám tu za tu noc nasbíralo,“ povídal si se sebou samým, když usedal k počítači. Na messengeru dvě zprávy od člověka, jenž s chutí testoval Markovy aktivity do hry, v mailové schránce našel dalších pět spamů a pozdrav od dávného známého, se kterým si občas psali.

Jakmile po patnácti minutách dokončil vcelku obsáhlou odpověď na kamarádův pozdrav, do níž nezapomněl zahrnout ani včerejší rozpravu s otcem své žačky, vrátil se do kuchyně a zalil si připravenou kávu. Usadil se ke stolu, na němž ležely skoro týden staré, lehce zaprášené noviny. K úklidu se Marek nikdy moc neměl. Po rozvodu začal žít jako poustevník, a jiné muže si k sobě domů obvykle moc nezval. Navíc neměl ty potupné tendence dělit role ve vztahu na mužské a ženské, když šlo o dva chlapy jaksepatří. Prostě dva chlapi a buď měl ten druhý pořádek rád, nebo ne. Druhý případ byl Markovi přece jen o kus milejší než nějaký pedant, co by od rána do večera pobíhal po bytě s prachovkou v ruce a úplně zapomněl na okolní svět.

Po důkladné ranní sprše se uvedl do stavu „schopen jít pracovat“ a opustil své, nyní již potemnělé a tiché, doupě. Typické, nudné všední ráno. Venku ještě hluboká tma, okolní byty stále potmě. Sousedé nejspíš měli více štěstí než Marek, který se musí už o půl páté štrachat na vlak a upalovat na sever.

Aspoň že ti fírové a průvodčí taky nespí, utěšoval se tak trochu sobecky, jakmile se usadil ve vlaku a díval se na svůj vlastní odraz v okně. Ven nešlo pro silné zářivkové osvětlení interiéru vůbec vidět. Nejraději by ještě spal a odpočíval. Kdo vymyslel tak debilní systém?

Na hlavním nádraží měl během přestupu na následující vlak téměř dvacetiminutovou prodlevu, čehož pokaždé využil koupí další ranní kávy z automatu. Nejnovějším mobilem s integrovaným fotoaparátem si fotil odstavené nebo projíždějící lokomotivy či vlaky, a když mu byla velká zima, schoval se do podchodu. Alespoň na hlavním nádraží se Marek necítil sám. Davy lidí hrnoucích se z vlaků a do vlaků sice ani zdaleka nedosahovaly takových rozměrů jako v odpolední špičce, i přesto jich však nebylo poskrovnu. Dobré ráno, Praho.

Jen co u nástupiště zastavila dvoupatrová elektrická jednotka City Elefant, Marek do ní pomalu nastoupil a chvíli zvažoval, jestli se usadí v dolní nebo horní části vozu. Tentokrát zvítězila horní část, kam sedával jen výjimečně. Už dávno vysledoval, že lidé nejdříve procházejí vrch a pokud nenajdou volné místo k sezení, teprve pak scházejí dolů, zpravidla smířeni s tím, že budou muset zkusit štěstí ještě i v sousedním voze. Jako vždy, bez výjimky, se usadil vlevo, aby ho pohled na dům, v němž žil Jonáš, nesváděl ke vzpomínkám na to, co už nešlo vrátit zpět. Nedávno mezi domem a tratí vyrostl další dům, který pohled na něj téměř znemožňoval. Přesto si Marek pokaždé, už jen ze zvyku a pro zachování principu, sedal vlevo.

Z nádraží to měl Marek do školy necelých patnáct minut pěší chůze. Považoval to za takovou přiměřenou ranní rozcvičku. Jakmile vyšel z nádraží, dal se doprava po Masarykově ulici, na jejím konci se dal z křižovatky vlevo po Sedláčkově ulici, a když minul občerstvení Na růžku, naproti něhož se krčila rudě omítnutá pizzerie Antonio, zahnul doprava na Kostelní ulici. Když pomineme historickou nádražní budovu, jež nedávno prošla kompletní rekonstrukcí, a typickou pistáciově zelenou hranatou stavbu ve funkcionalistickém stylu, stojící hned při nádraží, byly si tyto ulice až nápadně podobné. Po obou stranách je lemovaly jedno, maximálně dvoupodlažní domy, v nichž se občas nacházely všemožné krámky a služby. Výjimky tvořily jen některé stavby – například dům se zaobleným rohem stojící u křižovatky s ulicí Vašátkova, v jehož přízemí se nacházela cykloprodejna, o kus dále pak po pravé straně třípodlažní vila, postavená snad někdy ve třicátých letech dvacátého století, v jejímž přízemí byly lékárna, drogerie a barvy-laky, a na Kostelní ulici jednoznačně převažovaly soubory rodinných domků a domů, utvářejících dvě naproti sobě stojící souvislé řady, rozdělené jednosměrnou silnicí.

Vedle sebe stojící budovy, jedna postavená v roce 1889 a druhá o sto dva roky později, splývaly v jeden celek, tvořící součást komplexu Základní školy Kamenka. Za oběma budovami se nacházelo školní hřiště, ve srovnání s dominantním dvoj-objektem o poznání nižší - jednopodlažní, zato však rozlehlejší budova pro výuku prvního stupně, zvaná CHANOS, a ještě více vzadu se pak tyčila hala s tělocvičnou nazývaná BIOS – obě postavené před Sametovou revolucí, v roce 1987, čemuž odpovídá jejich architektonické provedení, totožné se stovkami podobných objektů určených široké veřejnosti.

Marek vešel dovnitř nejnovější budovy, kde probíhala výuka druhého stupně, což byla mimo jiné i Markova záležitost, a usadil se v kabinetu. Připravil si podklady pro blížící se první vyučovací hodinu, pohledem do učitelského zápisníku se ujistil, koho tentokrát vyzkouší z posledně probírané části nepravidelných sloves a slovní zásoby, a jal se opravovat písemky sedmáků. Těch sedmáků, které měl v pátek ve své poslední vyučovací hodině, a mezi nimiž se také vyskytovala i Markem obávaná Nikol Dafoe. Její písemka ležela na hromádce jako první.

Když si Marek porovnával její výkon s ostatními, nemohl se ubránit dojmu, že někdo opisoval nebo dokonce radil. A navíc špatně. Všechny tři se dopustily identických chyb. Jakmile si vybavil zasedací pořádek okolo Nikol, měl jasno. Proklepne si celou tu povedenou trojici a zjistí tak, kdo jej míní vodit za nos. Takové podrazy na pana učitele zkoušet nebudou. Jako by to nevěděli z dřívějška. Neučil je přece první rok.

Na třetí vyučovací hodinu se moc netěšil. Ačkoliv měl tušení, kdo za opisováním či radami stojí jako první, bál se, aby nakonec nepohořela Dafoe. Pokud by tomu tak skutečně bylo, časovaná bomba by právě začala tikat. Začal si uvědomovat, jak riskantní krok pro něj může takové přezkoušení představovat. Doslova ruská ruleta – buď, anebo. Jenže jinou možnost Marek neměl. Mohl nad tím sice mávnout rukou, ale jeho učitelská čest a hrdost mu bránily v přehlížení evidentního podvodu. Až se za sebe styděl, že si během písemky nedokázal ohlídat pár vykuků. Teď si na nich alespoň částečně napraví pošramocené ego.

Zvonky na chodbách nekompromisně ohlásily konec druhé malé přestávky. Nastal čas opustit kabinet a vydat se do sedmičky. S písemkami a dalšími materiály na prsou se Marek v obavách blížil ke třídě. Pozdravil se s procházejícími dvěma kolegyněmi, oknem pohlédl ven a nakonec vstoupil. Všichni se mlčky vzorně postavili, slyšet bylo pouhé sunutí židlí po podlaze.

„Sedněte si,“ pokynul žákům a oni tak bez váhání učinili. Tuto část hodiny neměli rádi ani oni, ani Marek.

„Než začnem, mám tady jedno upozornění,“ vydechl a očima se zaměřil na trojici Krausová – Dafoe – Buchnová. Všechny tři se na sebe vzájemně podívaly a něco si šeptaly.

„Ať už se v mejch hodinách dělá cokoliv, tak znova důrazně vopakuju, že vopisování a napovídání tolerovat nebudu,“ zamával písemkami.

Třída se jako na povel rozšeptala. Všichni si šuškali o tom, kdo opisoval. Vzápětí Marek učinil všem spekulacím přítrž.

„Buchnová, k tabuli,“ vyzval první podezřelou.

Obstála. Svou práci obhájila, proto neměl důvod její písemku neuznávat. Dokonce věděla i to, co na písemce zodpověděla špatně. Třída jí zatleskala.

„Klid!“ napomenul je Marek.

„Krausová, k tabuli,“ vyzval i druhou podezřelou a všiml si, jak se Dafoe na židli sesunula níž. Tušil, ale nevěděl. Zatím.

I Michaela svou písemnou práci bez větších potíží obhájila, nevěděla totéž, co při písemce. Zbývala už pouze Nikol Dafoe.

„Takže ještě do třetice poprosim slečnu Dafoe, aby mě poctila svojí návštěvou u tabule,“ prohlásil s obavami. Teď už nešlo couvnout.

Ta chvíle, kdy jí pokládal otázky z písemky a ona mu na ně postupně odpovídala, se Markovi zdála být nekonečná. Cítil, jak se všude po těle hrozně potí, a ve skrytu duše doufal, že šlo pouze o nešťastnou náhodu, kdy se prostě tři písemky tvářily jako jediná, byť zatím všechny podezřelé žačky obstávaly.

„Tak to je vážně neuvěřitelný,“ civěl zaražený Marek do všech tří písemek a stále si přehazoval jednu s druhou.

„Sednout!“ pokynul rázně a nespouštěl oči z oněch tří papírů s identickým obsahem. „Tak todle vážně nechápu,“ prohlásil.

„Tak to nejspíš nejste sám,“ odvážila se Buchnová s typickým pubertálním úšklebkem.

„Rozdejte ty písemky, ať už to máme z krku,“ pokynul Marek žákům v lavici natěsnané ke katedře a pečlivě vyžehleným kapesníkem si z čela setřel krůpěje potu.

Ty vole, ta vostuda…, propadal se v mysli hanbou do země.

„Co mu hráblo?“ nechápala Michaela.

„Nevim,“ krčila rameny Nikol.

IV.

Poslední adventní neděle byla v plenkách, když se Marek vysoukal z postele. Ostré zimní slunce se teprve dralo nad obzor, ložnici ještě halila hluboká tma. Hana pro jistotu spala v dětském pokoji s potomstvem, kterému její náhlé rozhodnutí připadalo naprosto nepochopitelné. Vánoce – svátky klidu, míru a rodinné pohody. Letos to očividně tak trochu nevyšlo.

Marek už seděl v kuchyni a snídal suchý mazanec. Ve dveřích se zjevil osmiletý Mareček.

„Brý ráno,“ pronesl ospale, promnul si oči a posadil se naproti otci.

„Dobrý ránko,“ odpověděl zdvořile Marek, přežvykuje další sousto. Jako by ho v dětství neučili, že se s plnou pusou nemluví.

„Co ti je?“ zeptal se Mareček s maximální opatrností, nevědouc, zda neměla otcova údajná nemoc zůstat tajemstvím mezi ním a mámou.

„Co by mi mělo bejt?“ divila se hlava rodiny. „Nic mi neni.“

„Aha,“ zasekl se a oči upřel na hodiny pověšené na zdi za otcem.

„Jak aha? Proč by mi mělo něco bejt?“

„Ále. Máma říkala, že seš nějakej nemocnej a nechce to vod tebe chytit, tak proto šla spát k nám. Ale já sem jí říkal, že nevypadáš nemocnej, ale vona furt tvrdila, že seš nemocnej, a já že ne, že jinak bys přece nebyl celej den pryč, ale léčil by ses v posteli, a tak se na mě naštvala, přestala se mnou mluvit a šla spát,“ vyprávěl malý Marek svůj večerní zážitek.

„Tak to je bezva,“ pronesl velký Marek s notnou dávkou ironie. „Máma měla pravdu, i když na to nevypadám. Sem nemocnej, ale trochu jinak, než jak běžně nemocný lidi vypadaj, víš?“

„Aha, a jak seš teda nemocnej?“ toužil se dozvědět.

„To je hrozně složitý,“ snažil se z toho Marek vykroutit, „tudlenctu nemoc maj jenom dospělý lidi. Děti takhle nemocný nejsou, protože sou na to ještě moc malý a ta nemoc by jim mohla hrozně ublížit.“

„A tobě ta nemoc neubližuje? To potom ale teda neni nemoc, ne?“ zbystřil hošík.

„Ale to víš, že mi ubližuje. Ale neubližuje mi tolik, abych na ni třeba umřel,“ vysvětloval mu otec pohotově.

„Jo takhle! A budeš dlouho nemocnej? Příští tejden sou vánoce a já nechci, abys byl o vánocích nemocnej,“ strachoval se Mareček.

„Neboj, do tý doby se dám určitě dokupy,“ ujistil ho otec a do úst si naučeným pohybem vhodil poslední kus mazance. Syna tímto kouskem vždycky pobavil a vyloudil tak na jeho dětské tváři nezaměnitelný úsměv. I tentokrát. Syn se však z preventivních důvodů držel od svého otce dále, aby se náhodou nenakazil. Na svůj věk byl velice bystrý.

*

Zatímco otec předával svému synovi další z nekonečné řady zkušeností, probudila se i ženská polovina klanu Krausových.

„Čau,“ procedila Hana s obrovskou nevolí, vcházející do kuchyně. Nechtěla před dětmi dávat najevo, jaké mezi jejich rodiči panuje napětí.

„Čau,“ odpověděl Marek.

Malý Marek raději ani nedutal, ještě měl z máti po tom předchozím večeru celkem vítr. Vtom se do kuchyně přiřítila i čtyřletá Hanička. Marka zaujalo, že už má na hlavě culíčky, když teprve vstala z postele. Teda snad.

„Tatiiiii, tatiiiii!“ přicupitala k němu a pověsila se mu na krk.

„Co blbneš?“ zbrzdila ji bratrova otázka. „Vždyť víš, že je nemocnej.“

„Aha,“ zamyslela se a zase se z otce svěsila. „Koupíš nám na vánoce pejska? Já chci pejska,“ špitla stydlivě.

„Pejska?“, vyvalil na ni oči. „Jak jsi, prosim tě, přišla na pejska?“

„Včera jsme se byli sáňkovat a jedna holčička tam měla pejska a já bych taky chtěla mít pejska,“ vyprávěla.

„Aha, tak vy ste se byli sáňkovat,“ opakoval po Haničce Marek. Obě děti souhlasně přikývly. „A to ste byli s mámou?“ Děti opět přikývly.

Marek jen hlasitě vydechl. Uvědomil si, že pokud to bude i nadále pokračovat tímto, ne-li ještě horším způsobem, utečou mu ta nejkrásnější léta obou jeho dětí mezi prsty a na stará kolena nebude mít na co vzpomínat. A to by bylo to poslední, co by si přál. Venku právě začalo drobně sněžit, vycházející slunce se skrylo za mrakem.

„Mami, nevíš, co dneska bude babička vařit k tomu obědu?“, začal vyzvídat malý Marek.

Do velkého Marka jako by udeřil blesk. Poslední adventní neděle! Jako každý rok, i letos se přece koná tradiční sváteční oběd u Haniných rodičů. A milostpán si na tuto událost ráčil dočista zapomenout. Okamžitě se zvedl od stolu a běžel do ložnice, popadl mobil a zuřivě vyťukával textovku určenou Jonášovi. Jak v rozrušení pospíchal, prsty se mu třásly a udělal několik šílených překlepů.

Nemohl se divit, že Jonášova odpověď byla poněkud rozpačitá, když viděl, jak chaotická zpráva mu přišla. Proto mu Marek v rychlosti zavolal, aby mohl s politováním zrušit jejich schůzku. Dohodli se na náhradním termínu, Jonáš Markovo pochybení přijal s naprostým pochopením. Teď už věděl, že se mu to na prvním rande nezdálo – Marek z něj byl skutečně paf. Jonášovi to hrozně lichotilo a imponovalo zároveň.

Rodiče Hany Krausové se jmenovali Otakar a Vilma Klátilovi a žili v útulném rodinném domě s výhledem na sídlo České televize na Kavčích horách. Tmavě šedý Renault právě zastavil před domem a čtyřčlenná rodinka se ztěžka vysoukala z jeho útrob.

„No konečně!“ spráskla ruce Vilma, stojící na zápraží domu a s vlídným úsměvem všechny přivítala. Všichni dávno věděli, kam mají jít, takže je ani nemusela usměrňovat jako v případě prvních návštěv.

„Ahoj dědo!“ pozdravily děti jednohlasně, jakmile vstoupily do obývacího pokoje. Otakar vypnul televizi, zvedl se z křesla a oběma dětem podal ruku. Marečkovi zkusil naznačit, jak vypadá chlapský stisk, ale jen polovičatě. Rozmačkat Marečkovu drobnou ručku bylo to poslední, co by Otakar chtěl mít na svědomí.

„Teda, ty máš ale páru,“ konstatoval Mareček, mnouc si pravou dlaň. Tuto hlášku nejspíš pochytil z televize.

„Ty kecale jeden malej,“ zazubil se na něj Otakar. „Tak vás tu zase vítám,“ usmál se na zakaboněnou Hanu a neutrálně se tvářícího Marka, jež vzápětí oba objal a Marka přátelsky poplácal po rameni. Kdyby jen věděl o Markově tajemství! Asi by ho nevítal tak přátelsky.

„Posaďte se ještě tady, za chvilku si pro vás přijdu,“ usmívala se na všechny Vilma, jako by se omlouvala za zdržení.

Děti upřely svou pozornost na mohutný, bohatě nazdobený vánoční stromeček. Otakar byl v invalidním důchodě, takže měl spoustu volného času, což mu Marek častokrát záviděl, a letos tedy došlo ke strojení stromečku s týdenním předstihem. „Jenže s vyoperovanou plotýnkou to zase taková výhra není,“ říkával mu Otakar, jakmile občas došla řeč na jeho invaliditu a spoustu volného času bez velkých pracovních povinností.

Na jaře musel Otakar podstoupit operaci levého kolene pro rozsáhlé poškození menisku, které se u něj začalo projevovat před třemi lety. Do té doby fungoval naprosto normálně. Jenže pak ho koleno začalo jaksi zlobit a postupně se snižovala jeho hybnost. Údajně nevěděl, jak se mu podařilo dospět k přetržení kolenní vazivové ploténky, zasahujícímu až ke kloubnímu pouzdru. Proto se lékaři po spoustě neúspěšných pokusů o nápravu museli uchýlit k vyjmutí menisku, čímž koleno trvale znehybnili, ale Otakara alespoň přestala trápit nekonečná bolest.

„Tady ježíšek určitě nechá spoustu dárků,“ liboval si Mareček pod stromkem.

„To je snad jasný,“ připojil se k němu otec. „A byl si aspoň hodnej, když už si přeješ tolik dárků?“

„Já sem přece hodnej pořád!“, bránil se zarputile.

„No nevim, nevim,“ smál se děda Otakar.

Děti v zájmu zachování rodinné rovnováhy naštěstí zlobily pouze tak, jak je u nich v tomto věku obvyklé. Marek se snažil předstírat, že je u nich doma vše v naprostém pořádku. Jenže Otakara neobalamutil. Tušil, že se něco děje, ale takticky vyčkával, dokud se mu někdo z nich nesvěří sám.

Netrvalo dlouho a první, kdo si pustil pusu na špacír, byl právě malý Marek.

„A víš, dědo, že je táta nemocnej?“

„Nemocnej? To nevim, nevypadá nemocně,“ vrtěl hlavou Otakar, prohlížeje si velkého Marka od hlavy k patě.

„Má nějakou dospěláckou nemoc, kterou prej na nikom nepoznáš,“ vysvětloval mu vnuk se zápalem sobě vlastním. „A proto s náma dneska spala i máma. Táta musel spát sám. Nechtěla se nakazit.“

„Aha,“ pobaven vnukovým výrokem zabodl do Hany přísný pohled, který mu vzápětí oplatila. Teď už tušil, co se mezi manželi nejspíše děje, přesto dále vytrvale čekal na příhodnou chvíli. Však ona nastane.

„Oběd je na stole, můžeme jít jíst,“ prohlásila Vilma svým typickým slavnostním tónem, jejž používala pokaždé, když byla spokojená se zdárně dokončenou prací, jíž věnovala veškerý svůj čas a úsilí.

„Teda babi, a todle všecko jako máme dneska sníst, jo?“ podivoval se Mareček velkému stolu, prohýbajícímu se pod hromadou jídla. Stůl byl skutečně o poznání větší, než jaký měli Krausovi ve své činžákové kuchyni. Větší už by se tam bohužel nevešel, takže se pokaždé museli buďto uskromnit, nebo mít jídlo připravené i na kuchyňské lince a brát si pak odtamtud.

„Co myslíš?“ zeptala se ho babička. „Jistěže to musíte sníst, jinak nepřiletí Ježíšek a nebudou žádný dárky,“ postrašila ho pro případ, že by se mu do jídla příliš nechtělo.

„A teď už si konečně sedněte,“ pobídla Vilma celou rodinu.

Vilma si sedla do čela stolu tak, aby na všechny pěkně viděla, Otakar zrcadlovitě naproti ní. Marek s Hanou se posadili po Otakarově pravé straně, děti pak naproti svých rodičů. Hana se po celou dobu usilovně snažila zamezit jakémukoli, byť i neúmyslnému tělesnému kontaktu s manželem. Ani jednou se na sebe během oběda nepodívali a to už Otakara znepokojovalo podstatně více.

„Chutnalo vám?“ zeptala se Vilma s očekáváním.

„Moc,“ zahřmělo osazenstvo téměř jednohlasně. Děti si spokojeně olizovaly prstíky, Hana je za to napomínala, že tohle se u stolu nedělá, a utírala je papírovým ubrouskem.

Otakar naznačil Markovi zkušeným pohledem, že by se měli na chvilku odebrat bokem. Oba pánové se už zvedali, když se Vilma vrátila s překvapením: „Ještě mi nikam nechoďte, teď si dáme pořádnej moučník! Hlavně děti budou mít určitě velkou radost,“ byla si jista.

„Uuuuf, já prasknu!“ chytal se malý Marek za břicho. U prarodičů mu očividně rychle otrnulo a začínal tak předvádět své oblíbené vylomeniny.

„Nech toho!“, zamračila se na něj Hana.

Mareček jí odpověděl kyselým ksichtem a udělal na ni čertíka – prstíky naznačil rohy a vyplázl na ni jazyk, na což Hana zareagovala až moc přehnaně. Jak ji neustále štvalo to napětí mezi ní a Markem, neudržela svou pravou ruku a ohnala se jí po synovi. Ten v tu chvíli zůstal sedět jako opařený. Až po té facce zapomněl zavřít ústa, přičemž alespoň jazyk stáhnul zpět dovnitř, a vyděšeně na ni zíral. Takhle nevrlou matku nezažil už hodně dlouho. Obvykle tyto Marečkovy kousky přecházela s nadhledem, tentokrát se jí to tak docela nepodařilo.

„Myslim, že todle vážně nebylo nutný,“ zabručel Otakar a odkrojil polovinu svého moučníku, již dal Marečkovi na spravení nálady.

Hanička celé události jen mlčky přihlížela a bála se vůbec špitnout, aby jí taky jedna nepřistála. To bylo snad poprvé, co se maminky opravdu bála. Hana vyskočila ze židle a utekla ven z jídelny.

„Co to s ní dneska je?“ utrousila Vilma tázavou poznámku adresovanou všem a zároveň nikomu.

„Děti, běžte si hrát do pokoje,“ vyzval je Otakar ve snaze dopřát chvíli soukromí pouze dospělým.

„A co ten moučník?“ zeptal se Mareček s malinkatou dušičkou.

„Ten si klidně vemte s sebou,“ ujistila je věčně usměvavá Vilma.

Jen co děti vyběhly z jídelny a pokračovaly v likvidaci moučníku, Otakar nasadil vážný výraz a narovinu se Marka zeptal: „Mezi váma je nějakej problém?“

Marek jen mlčky, váhavě přikývnul. Už je to tady.

„A jakej, jestli se teda můžu zeptat?“

„To víš, že můžeš,“ souhlasil Marek, „Hana si vzala do hlavy, že ji podvádím s jinou ženskou.“

„A je to pravda?“ vytřeštila na něj Vilma své mladické modrozelené oči.

„Jasně že neni,“ ujišťoval ji zeť. „Ale mám teď nějaký jiný problémy, kterejma ji nechci zatěžovat, tak se jí vo tom ani nezmiňuju, protože vim, že by to potom jako vždycky hrozně řešila a to já právě nechci. Dyť má hromadu svejch starostí.“ Tak tento krok Markovi vyšel bez jediného zakoktání. Doufal, že i nadále mu to půjde alespoň takhle dobře.

„Hmmm,“ linulo se Otakarovi ze zavřených úst a rukama spojenýma mezi prsty a lokty opřenými o stůl si podepřel hlavu. „A co to je za problémy?“ Tyto chvíle měl Otakar rád ze všeho nejméně. Nudilo ho to. Ale co by neudělal pro vlastní dceru. Zjistit se to musí, v zájmu celé rodiny.

Marek se na chvíli zamyslel ve snaze najít co nejvěrohodnější odpověď. Nechtěl, aby se v tom tchán s tchyní vrtali víc, než bylo záhodno.

„Ve škole se vobjevily drogy a podezření padlo mimo jiný i na moji třídu, že v tom má prsty někdo vode mě,“ odpověděl Marek, pohrávaje si s kávovou lžičkou položenou vedle hrníčku na podšálku. Otakar čekal, jestli se na něj Marek podívá, ten však stále civěl na hrnek s kávou.

„Tak už i u vás?“ zděsila se Vilma.

„Asi to tak bude,“ opatrně pohlédl na Vilmu.

„Kde by se tam vzaly drogy, prosim tebe?“ přemýšlel Otakar nahlas.

„Ne tak nahlas,“ požádal jej Marek, „nechci, aby to slyšela Hana, až se bude vracet.“

Otakar chápavě přivřel oči. Stejně Markovi jeho verzi nežral.

„Někdo je ukryl na chlapeckejch záchodech ve splachovadle,“ vymýšlel narychlo celkem nelichotivou situaci. „Bylo to pečlivě zabalený, vypadalo to jak z nějakýho gangsterskýho filmu. Tak teď celej sbor neřeší nic jinýho a hledá viníka. Okamžitě do toho zatáhli i policajty, ale ty zatim nic moc nevěděj. Řeší se to furt, furt, furt! Až mi z toho de hlava kolem a na nic jinýho už potom nemám náladu ani sílu.“

„Neuvěřitelný… a kdy se na to přišlo?“ zeptal se Otakar.

„Budou to dva tejdny,“ odpověděl Marek.

„Dva tejdny? V televizi nic takovýho neříkali,“ přemýšlel dál.

„Ani nemohli. Policajti na to vyhlásili embargo, protože sme základka a z toho by potom byl humbuk jako kráva. To by fakt nebylo dobrý.“

Otakar do Marka zabodl nepříjemný pohled. Přirovnávání ke krávě neměl moc v oblibě.

„Pardon,“ omluvil se Marek po spatření tchánova vyčítavého pohledu.

„Tak doufám, že se to brzo vyřeší, protože Hanka to už takhle nejspíš nebude dlouho zvládat,“ konstatoval Otakar.

„To je mi jasný,“ dal mu Marek zapravdu, „já se taky modlim, aby sme to měli co nejdřív z krku, ale když vono to všecko tak hrozně trvá. Já sem z toho na nervy, bojim se ráno chodit do školy, protože kdo ví, pro koho to bylo určený a klidně může čekat někde u školy a když ráno choděj zaměstnanci do práce, tak si může vytipovat, kdo chodí jako první a jak dlouho po něm přijde někdo další, takže nás klidně může něčim vzít po hlavě, zajít si pro to, co mu patří, i když to tam dávno neni, a zmizet. Drogy sou hrozný svinstvo a ve škole děláme všecko proto, aby se tam znova nenašly. A další hrůzu mám z toho, že jednou přijdu do školy, dojdu si do svojí třídy a tam bude sedět jenom půlka děcek, protože druhou půlku někde budou drtit policajti,“ svěřil se Otakarovi se svými fiktivními obavami. Nejspíš to zabralo.

„Tak kruci, přece jim to nemůže trvat rok, než na něco přijdou,“ pohoršoval se Otakar nad rychlostí vyšetřování, které škola ve skutečnosti naštěstí nepodstupuje. „Tak ti držim pěsti, ať z toho ti tvoji žáci vyjdou s čistym štítem. Protože kdyby ne, tak seš nejspíš v pěkný bryndě.“

„Jo, to teda sem. A proto doufám, že se to už brzo vyjasní a bude vod toho pokoj. Taky se konečně potřebuju normálně vyspat. Celý noci probdělý, celý dny prožitý jenom napůl, protože mám furt ten podělanej strach.“

„To je normální,“ poplácal Marka po rameni.

Hana se právě vrátila. Pánové ihned ukončili konverzaci na toto téma a vzájemně si pohledem naznačili, že rozhodně platí, na čem se dohodli. Před Hanou ani muk.

„Omluvte mě, teď si zas pro změnu vodskočim já,“ poznamenal Marek, zvedaje se ze židle a opustil kuchyni. Bylo mu jasné, že Otakar chce problém vyřešit co nejdříve, aby se jeho dcera přestala trápit, takže přenechal bojiště vůdcům a na chvíli dezertoval.

„Hani, ptal sem se Marka, jestli máte nějaký problémy a říkal, že jo. Prej si myslíš, že má jinou ženskou,“ pohlédl na ni tázavě.

„A ty si myslíš, že nemá? Dyť to poslední dobou neni normální. Doma ho vídám jenom po večerech a v noci, přes den je věčně někde v trapu, a když už spolu sme, tak spolu ani pořádně nemluvíme, natož aby se mi ještě věnoval. Tak nevim, připadá mi, že fakt někoho má, a jenom je to tak podělanej srab, že se mi bojí přiznat.“

„Ten problém je někde úplně jinde,“ vyvrátil dceři její spekulace. „Má problémy v práci, a nechce tě s tim votravovat.“ Ve skrytu duše doufal, že této lži uvěří alespoň Hana, když už nikdo jiný.

„Jasně, problémy v práci,“ vyjekla Hana a do očí se jí opět vedraly slzy. „To tvrdí každej druhej!“

„Počkej, nech mě,“ řekl Otakar rozvážně. „Marek říkal, že se u nich ve škole objevily drogy a zatim to nevypadá moc dobře pro třídu, kterou dostal jako třídní. Vyšetřování prej jede skoro druhym tejdnem, zatim se nic přesnýho neví, a proto je Marek věčně v tahu a doma potom ani nemá náladu se vo něčem bavit.“

„To je nějaký divný,“ zapochybovala Hana. „V novinách ani v televizi vo tom nepadla ani zmínka.“

„Jo, to mě taky napadlo a taky sem mu to hned řek. Von tvrdí, že policajti na to okamžitě uvalili embargo. Však si to představ – základka, kam rodiče posílaj svoje děti, a dějou se tam tydle svinstva? Ty bys pak neměla nervy, jestli v tom nejede i tvoje děcko?“ snažil se Hanu trochu uklidnit.

„To máš pravdu,“ povzdechla, klopíc oči ke kávě. Zakývala hlavou a řekla: „Tak já to zkusim ještě nějakej ten den přetrpět. Ale doufám, že z toho nebude nějakej průser, protože já už sem z toho fakt vydivočená. A Marečkovi se jdu vomluvit, nechtěla sem ho praštit,“ zvedla se a odešla za dětmi.

„To bys měla,“ souhlasila Vilma opřená o kuchyňskou linku, vyhodnocujíc celou tuto situaci.

„Tak co si vo tom myslíš?“, zeptal se jí Otakar.

„No já ti nevim, mně to nějak neštymuje,“ pochybovala Vilma o věrohodnosti Markových tvrzení. „Ale já se jim ani nedivim, že to s náma nechtěj řešit. Sou vánoce, asi nám je nechtěj pokazit. Nevim. Hlavně si to musej vyřešit sami mezi sebou.“

„Ale jaký kažení našich vánoc, prosim tě? Hlavně, ať nekazej vánoce sobě a dětem! To je ten největší průser! Vo nás přece vůbec nejde,“ začínal bublat. „Každopádně vyřešit by si to měli co nejdřív,“ vyhlédl v zamyšlení ven z okna. Poletující sněhové vločky ho uklidňovaly, asi jako většinu lidí uklidňoval pohled na akvarijní rybičky.

„Takže si myslíš, že v tom nejsou žádný drogy?“, prolomil ticho Otakar.

„Myslim, že ne,“ vrtěla hlavou Vilma.

„Taky si to myslim. Ale snažil se pěkně, to se mu musí nechat.“

Marek cítil jakési vnitřní uspokojení z toho, jak se mu podařilo zakamuflovat skutečný důvod manželských problémů. Říkal si, jak není dobrý herec, jenže vůbec netušil, že Otakar je mnohem nadanější herec než on sám. A taky všímavější. Mimo to jej však také hřál velice mylný pocit, že uvěřili jeho uhozenému výmyslu s drogami. Stejně však cítil ten nezadržitelně se blížící příšerný okamžik, kdy chtě nechtě bude muset s pravdou ven. A ta pravda bude některé hodně bolet. Jiné zase mrzet. Každopádně procházka růžovým sadem se nejspíš konat nebude.

V.

Třináct let. Už třináct let pokaždé ten stejný monotónní pohled z okna. Kdyby aspoň Marka občas přestěhovali do jiného kabinetu, aby se kochal něčím jiným, než CHANOSem. Jenže ne, ve všem musí být pevný řád a stálí zaměstnanci mají stálé i své kabinety a platové ohodnocení. Musí jim stačit, že se pravidelně mění třídy, ve kterých vyučují, a nepravidelnou obměnou pak prochází i jejich obsazení.

Středa, je ho tam třeba, vzpomněl si na profláklé rčení. Volná hodina je nuda, pokud nemá učitel co na práci. Popadl tedy mobil a zkusil Jonášovi napsat hezkou textovku. Odpovědi se ale do konce volné hodiny nedočkal. Nejspíš měl hodně práce. Nechtěl jsem rušit, vyslal Jonášovi telepatickou omluvu. Snad dorazila až k cíli.

Zvonek ukončil další vyučovací hodinu, dveře všech tříd se jako na povel rozletěly a na chodby se vyřítily davy přestávky chtivých dětí. Marek je ani nemusel vidět. Stačilo mu slyšet ten hukot, co se v tu chvíli ozýval ze všech stran. Připomínalo to zvuk blížící se utržené laviny.

„Co děláš, ty píčo blbá?!“ uslyšel přímo před svým kabinetem. Nevybíravý slovník dnešních děvčat po těch letech strávených ve školství Marka rozhodně nepřekvapoval. Ještě štěstí, že za jeho zády teď neseděla kolegyně, vyučující češtinu a dějepis, a namísto toho dozorovala o patro výše. Ta by z něčeho takového nejspíš dostala osypky.

„Tak co je to tady?“ okřiknul obě dívky uprostřed šarvátky, jakmile stál ve dveřích kabinetu.

„Pane učiteli, vona mně podrazila nohu, když sem šla kolem ní,“ stěžovala si Aneta Rachmánková z VI. A, a dotyčná obviněná stála v její těsné blízkosti.

„Blbě na mě čuměla,“ argumentovala Dafoe arogantním tónem.

„Dafoe, běž do kabinetu, Rachmánková pokračuj. Já už to nějak dořešim,“ instruoval žačky. Když Nikol vstoupila do kabinetu, zavřel za sebou dveře.

„Copak, pane učiteli? Snad mi nechcete dělat nějaký návrhy,“ spustila na něj jako ta nejlacinější štětka z vykřičeného domu, pokládajíc si ukazovák na dolní ret. Provokativně na něj vyzývavě pohlédla.

„Sedni si,“ pokynul jí Marek naprosto nevzrušeně. S podobnou reakcí u ní vždycky počítal, byla schopna téměř všeho.

„A kampak? Na stůl, nebo na židli?“

„Třeba na lustr, pokud na to máš kondici,“ rozhodl se reagovat v podobném duchu.

Vida, zabralo to. Dafoe si sedla tak jako zbylých devadesát devět procent lidí navštěvujících učitele v jejich kabinetech.

„A co byste teda potřeboval?“ zeptala se znova stejně provokativně jako předtím a mírně rozevřela klín. Vzhledem k její ultrakrátké křiklavě zelené minisukni šlo o velice odvážné, avšak laciné a zbytečné gesto. Na pana učitele toto nemohlo zabrat. Už jen proto, že jí bylo teprve třináct let. Ale i ze spousty dalších důvodů. Opět před sebou viděl jejího nespokojeného otce.

„Tys jí vážně podrazila nohy jenom proto, že se na tebe blbě podívala?“ nedokázal uvěřit důvodu jejího jednání.

„A ne snad? Nikdo normální si snad nenechá líbit, když ho někdo takhle mezi lidma vočkuje, a ještě tak debilně,“ pohoršovala se pubertální slečna.

„Myslim, že to byla dost přehnaná reakce,“ oponoval jí Marek. „Určitě by se to dalo vyřešit i jinak.“

„Jo? A jak jinak? To sem jí jako měla pořádně nahlas poděkovat, uklonit se jí a jít dál, nebo co?!“ začala prskat jako útočící kobra.

„To jsem zrovna nemyslel, ale řekl bych, že tohle by ji dostalo mnohem víc, než to, že jsi jí podrazila nohy. Však si to jenom představ,“ pokusil se v ní vzbudit trochu fantazie.

„Já si normálně představuju spoustu věcí, ale tohle zrovna ne,“ odpověděla opět tím svým provokativním tónem.

„Nech toho, tady nejsme na konkurzu do filmu. Na tyhle srandičky teď nemám čas,“ zvážněl.

„A na co teda máte čas? Na buzeraci pohoršený holky ze sedmičky? Tak na to vám teda pěkně seru!“ okřikla jej dost nevybíravým způsobem, bez dovolení se zvedla ze židle a opustila Markův kabinet. Marek jen nevěřícně zíral na prudce se zavírající dveře. Co s ní, krucinál?

Přestávka skončila, jde se na věc. Další vyučovací hodina, tentokrát angličtina v VIII. B. Tam to bývalo docela v pohodě. Z pětadvaceti žáků bylo jen jedenáct angličtinářů, zbytek se rozhodl pro němčinu. Marek považoval hodinu angličtiny v VIII. B za takový svůj malý soukromý svátek, na který se vždycky moc těšil. Ještě když do toho dva či tři žáci onemocněli, byla to pak totální Havaj. Z jedenácti žáků nebyl jediný raubíř. Všichni svědomití a pilní žáci. Proto se není čemu divit, že zrovna tady Marek učil opravdu rád.

Nic ho nepotěšilo víc, než opravdový zájem o vykládanou látku, využití možnosti hovořit s ním namísto češtiny světovým jazykem číslo jedna, ochotu přijmout jeho zkušenosti a znalosti a ty následně dále zpracovávat. Proto šel dělat učitele. A proto si mnohdy připadal nedoceněný. Dnešní děti jsou hrozně nevděčné a nemíní dělat něco, co se jim dělat nechce.

„Je to buzerant, roztáhla sem před nim v kabinetu nohy a s nim to ani nehlo,“ chlubila se Nikol svým dvěma souputnicím. Marek kolem nich právě procházel a ona si toho nevšimla, protože k němu stála zády. Děvčata se na něj vyděšeně podívala, a když se Nikol otočila, najednou se samým překvapením zarazila.

Marek ji nemohl přeslechnout. Hovořila k nim tak nahlas, že to museli slyšet všichni, jež procházeli nebo stáli poblíž. Mrzelo ho, jak se o něm mezi žáky běžně hovoří, a jejich spekulace vždy odmítal potvrdit či vyvrátit. Bylo to slovo proti slovu. Téměř nikdo proti němu neměl jediný hmatatelný důkaz, na to si Marek vždycky dával setsakramentský pozor. Věděl, že zrovna děti umějí být velmi vynalézavé a jeho odlišnost by se mu v takovém případě mohla vymstít.

Jakmile se o něm na sociální síti začali nelichotivě vyjadřovat jeho bývalí žáci, s pocitem jistoty, že teď už si mohou o Markovi psát a říkat, co se jim zlíbí, protože jim za to nehrozí žádný postih, rozhodl se svůj profil na této síti zrušit. Nepřinášel mu v podstatě žádná pozitiva, negativa převažovala na celé čáře. Proto cítil obrovskou úlevu, když zvolil možnost „smazat profil“ a virtuální Marek Kraus byl nyní nadobro pohřben a stal se tak navždy minulostí.

Moc opravdových přátel z dřívějších dob neměl, a těch pár, které si občas vybavil, nepovažoval za dostatečně vhodné na to, aby před nimi neměl důvod skrývat svou orientaci. Než aby zrovna jim přiznal barvu jen proto, že by s některým z nich rád občas zašel někam posedět a jen tak poklábosit o životě, protože už po těch letech prostě nemá sílu se tím před přáteli tajit, to raději zůstane sám. Doba je zlá a svěřit někomu svá tajemství, to je jako vzít si revolver s jediným ostrým nábojem v bubnu, ten roztočit a nechat to na náhodě. Buď to vyjde, nebo ne. Marek nebyl takový hráč. Vždycky sázel na jistotu.

To většina školou povinných dětí zase pro změnu žila drby, které se šířily rychlostí světla nebo zvuku. Proto se mohli přetrhnout pokaždé, když se našel jakýkoli závdavek pro šíření drbů o Markovi a jeho potenciálních partnerech. Nejčastěji byly u vytržení slečny, kterým vždycky připadal pan učitel přinejmenším „zvláštní“, zejména proto, že si neholil ochlupení v podpaží a tak u něj často vídaly na tričkách a košilích propocené koláče. V dnešní době opravdu rarita. Chlapcům byl nějaký angličtinář či hudebkář v podstatě ukradený, jen občas se našla výjimka potvrzující pravidlo. Pomyslný vrchol, kdy zneuznaný žák roztruboval po celé škole, jak jej Marek obtěžoval u sebe v kabinetu a žádal po něm „ty odporné teploušské praktiky“ jen proto, že ho nenechal projít do dalšího ročníku (holt tu angličtinu vyloženě flákal a bez náznaku jakéhokoli snažení to prostě jinak nešlo), nebyl překonán celých sedm let.

Až do konce vyučování Marek nemyslel na nic jiného. Chování Nikol Dafoe mu nejspíš nějakou dobu nedá spát. Bylo evidentní, jak moc si je slečna vědoma svého dominantního postavení ve třídě. Co ve třídě, přímo v celé škole. Tak, jako její otec zastával neotřesitelnou pozici hlavy čelákovického podsvětí, i ona se po jeho vzoru postupně stávala postrachem zdejší základní školy. Marek byl nejspíš prvním z pedagogů, jenž měl tu výsadu přihlížet jejímu pomyslnému vzestupu. Ani se nesnažil domýšlet, kdo z vyučujících je na řadě po něm. Když bude pan Dafoe opravdu chtít, vždycky si na kteréhokoli člena pedagogického sboru něco najde. Své možnosti Markovi nastínil víc než jasně.

Po skončení výuky už Marek mířil ven ze školní budovy, když se právě potkal s Jiřinou Murášovou. Již dvanáctým rokem zastávala funkci ředitelky školy a nic nenasvědčovalo tomu, že by v dohledné době mělo dojít ke změně. Této zkušené padesátileté kantorce neuniklo, že jejího kolegu něco trápí. Nepřítomný pohled zapíchnutý do neurčita u něj zdaleka nebýval tak obvyklý, jako v posledních dvou dnech.

„Marku?“ oslovila jej jen několik kroků od vchodových dveří, pokládajíc mu opatrně ruku na levou paži.

„Jé, ahoj Jiřinko,“ odpověděl zdvořile. „Ani sem si nevšim, že jdeš kolem, promiň.“

„No toho jsem si právě všimla,“ podotkla. „Trápí tě něco?“ starostlivě na Marka pohlédla.

„Ale nic,“ mávnul pouze rukou, odvrátil od ní pohled a nakročil směrem ke dveřím.

„Tak počkej chvilku, já už taky končim. Jenom si hodim věci do kanceláře a za pět minutek jsem tady,“ ujistila jej.

Jelikož mezi nimi panoval velice přátelský vztah, Marek ji ani nevnímal jako svou nadřízenou. Možná jen formálně, nejčastěji pak na poradách.

„Tak už jsem tu,“ pronesla s jiskrou v očích i hlase, když se zastavila po Markově levici. Na to, že bylo teprve úterý, se z konce pracovní doby radovala celkem dost.

„No fajn,“ odsekl odměřeně. „Co chceš podnikat?“

Vzhledem k tomu, že se znali už tak dlouho, věděl, co nyní může od Jiřiny očekávat. Nejspíš pozvání někam na víno nebo kus žvance.

„Navrhuju zajít do La Grotty,“ odpověděla.

Přesně, jak Marek předpokládal. On si může dát pivko, Jiřina si dá dvě deci oblíbeného Rulandského šedého, a konverzace se ponese pěkně zlehka, jako jarní vánek.

Pizzerie La Grotta se nacházela naproti městskému úřadu v ulici Na Stráni, vzdušnou čarou pouhých dvě stě metrů severně od budovy školy. Dalo by se říci, že s malou odchylkou šlo o Markovu výjimečnou zastávku cestou na vlak. Domů nepospíchal, a jelikož byla Jiřina velice pozorná a dovedla naslouchat jeho problémům, jak se již mnohokrát přesvědčil, jejímu pozvání se nebránil. Nejvíce ze všeho jej trýznilo vědomí, že se momentálně nemá komu svěřit a své starosti v sobě musí dusit, aby se z toho všeho nezbláznil. Snad se mi tím aspoň trochu uleví, doufal.

Útulná pizzerie se skrývala ve sklepě budovy Komerční banky, v těsné blízkosti čtyř činžovních domů a rozlehlého sportovního areálu. Hrubé zdi tloušťky stěn protiatomového krytu, typické pro středověké stavby, byly pečlivě vykládány kameny a celkově pak pizzerie působila dojmem důsledně udržovaného místa, do nějž majitel neváhal vložit velké investice. Vzhledem k úternímu odpoledni a velké návštěvnosti podniku tak byla návratnost investic zřejmě zaručena.

„Čekal sem, že tu bude míň lidí,“ pronesl Marek posmutněle. Dal tak Jiřině najevo, že by byl raději, kdyby měli více soukromí. Přesto vzal zavděk i tímto.

„No jo, zas si nemůžeme moc vybírat,“ konstatovala Jiřina a dvojice se usadila u nejbližšího volného stolu.

Chvíli si mlčky vyměňovali nejisté pohledy, podobné těm, jaké lze běžně spatřit u tokajících zamilovaných párů. Tito dva však do sebe zamilovaní nebyli. Jen nějak nevěděli, odkud tentokrát začít, přestože Jiřina s tím obvykle nemívala takový problém. Nechtěla na Marka naléhat, rozhodla se vyčkávat. Však on se dříve nebo později vymáčkne.

„Copak tě tak trápí?“ neudržela na uzdě svou netrpělivost, když viděla, jak Marek jen krouží bříškem ukazováku po hraně sklenice s pivem a ani se pořádně nenapije. „Děti?“

„V podstatě jo,“ přikývl souhlasně a konečně na ni po dlouhé chvíli opět pohlédl. Těšilo ji, že pro něj není jen vzduch.

„A které? Tvoje, nebo ty naše?“ snažila se trošku zlehčit tuto ne zrovna příjemnou situaci. Slovní spojení ‚ty naše‘ by si klidně mohl někdo nezúčastněný vykládat jinak, než tomu bylo ve skutečnosti.

„Moje ne, ty sou naštěstí v pohodě. Ale hrozně mě poslední dobou žere ta mladá Dafoe,“ svěřil se konečně. Jiřina jen chápavě přivřela oči.

„Jo, poslední dobou si na ni stěžuje víc kolegů,“ hluboce vydechla. „Největší malér je ten, že ani já s tím nic nezmůžu, i když jsem v tak vysoké funkci,“ posteskla si. Dávno jsou pryč časy, kdy byl ředitel školy váženou osobou. Kdo nemá peníze, nemá moc. Kdo nemá moc, není nic.

„Však já po tobě ani nechci, abys s tim něco dělala,“ vysvětloval, „jenom sem se prostě dostal do takový celkem bezvýchodný situace.“

Jiřina neměla ráda ten typický pražský dialekt, kterým v těchto končinách mluvil téměř každý. Přestože pocházela z Benešova, kde se mluví stejně, vždy si potrpěla na spisovný mluvený projev, a ten také obvykle očekávala i od ostatních. K Markovi však byla vždycky ve všem o něco shovívavější a tolerantnější. Možná ze soucitu, jelikož jako jedna z mála moc dobře věděla, čím vším si už v životě musel projít, možná prostě proto, že to byl Marek.

„Já vím, že to po mně nechceš,“ ujišťovala jej, „ale sám s tím přece nic neuděláš,“ dodala uvědoměle a upila vína. Dnes jí chutnalo, oči se jí samým potěšením jejích chuťových pohárků jasně rozzářily. „Ty nechceš, abych pro tebe zkusila něco udělat, ale já to pro tebe udělat chci. Tak mi nekaž tu radost,“ pravila skoro žadonivě a položila mu své dlaně na jeho levou, položenou uprostřed stolu. Zlehka ovlivněna kvalitním vínem zaháněla myšlenky na to, kolik už mu asi pod touhle velkou rukou prošlo mužů. Bylo jich víc, než v jejím případě? Dost!, kárala se.

„Seš moc hodná, díky. Ale co s tim chceš dělat, když s tim stejně nic udělat nemůžeš?“ pochyboval. Její téměř mateřská péče o něj mu lichotila.

„A proč myslíš, že s tím nemůžu nic udělat? Vím, že je ten její otec postrach celého města, ale musí přece existovat nějaká možnost, která by platila i na něj,“ doufala.

„Hm, to se právě obávám, že asi neexistuje,“ vyvracel jí svou teorii.

„Jak to?“

„Včera, když sem vyšel ze školy a chtěl jít na vlak, tak mě zastavily dvě takový ty gorily. Však víš – černý brejle, dva metry na vejšku a metr do šířky, černý kvádra…“

Jiřina na Marka nevěřícně vytřeštila oči.

„A co ti chtěli?“

„Řekli, ať se na nic neptám a jdu s nima. Vodvezli mě do domu, kde bydlej, a tam sem měl takovou celkem nepříjemnou rozpravu s jejím fotříkem.“

„A kvůli čemu?“ pořád nechápala. Vůbec neměla ponětí, co musel Marek řešit během páteční hodiny hudební výchovy. S takovými hloupostmi ji nikdy neobtěžoval, nechtěl na ni působit dojmem rozmazleného fracka, který si s ničím neví rady.

„V pátek sem měl jejich třídu na hudebku,“ zasvětil ji dodatečně, „a mladá Dafoe si dělala srandu z jedný písničky, co sme zpívali. V podstatě si ji přetextovala. Přidaly se k ní i Buchnová s Krausovou, tak sem všechny tři vyzval, ať se nám teda předvedou před celou třídou.“

Marek se na chvíli odmlčel, Jiřina napjatě poslouchala a ani nedutala. Proto pokračoval.

„Pravda, moh‘ sem vybrat lehčí písničku než Královnou sem já, ale chtěl sem je pořádně vytrestat, aby si holčiny zavčasu uvědomily, že todle jim tolerovat nehodlám.“

„A ony to neuzpívaly,“ usoudila Jiřina, jakmile se jí v hlavě vybavil úryvek této písně.

„Přesně tak. Takže dostaly za tři – víš, jak se dívám na hodnocení zpěvu, čtyřky a pětky nedávám – a šly si sednout. Dafoe si nejspíš postěžovala tatínkovi, a ten si pro mě v pondělí poslal dvě gorily.“

Jiřina si Marka důkladně prohlížela, a když na něm nespatřila jediný náznak fyzické újmy, o to značnější pak byla její úleva.

„No a jak to pokračovalo?“ dychtila po dalších informacích.

„Přivezli mě k nim, jeho manželka mě dovedla do jeho pracovny, von tam už na mě čekal. Tak mě upozornil, že jeho dcera nemůže mít z hudebky ani z jinejch předmětů trojky, když se bude hlásit na prestižní školu, a že ať si pro příště dvakrát rozmyslim, jakou jí dám známku, nebo jak s ní budu jednat. Že stačí jeden jedinej přešlap a mám po kariéře.“

„Takže ti začal vyhrožovat?“

„Jo, začal. Říkal sem si, že to asi nebude tak horký, ale když se najednou zmínil vo mý homosexualitě, tak sem byl v koncích. Nevim, jak se mu to podařilo zjistit, ale timhle mě dostal do kolen. A navíc to řek celkem výstižně – pořád je mezi náma dost lidí, kterejm by se nelíbilo, že jejich děcka učí buzna. Voni si pod tim pojmem představí nějakýho úchyla, co by byl schopnej ty děcka prznit vostošest, a potom by nejspíš naše škola čelila dost nepříjemnejm útokům,“ dovyprávěl smutně.

„Tak to je mazec,“ nezmohla se Jiřina na víc.

„To teda je,“ přitakal jí Marek. „Takže vode dneška musim tý mladý Dafoe tolerovat všecko, co udělá nebo neudělá, jinak sem u vás skončil.“

Markovi se samou bezradností nahrnuly do očí slzy.

„Ale no tak,“ zatřásla mu dlaní, kterou neustále svírala svými, „určitě to nebude tak horký.“ Marek ani Jiřina však nechápali, proč se mu právě snaží dodat alespoň trochu nějaké falešné naděje, když stejně žádná neexistuje. Jeden jediný kiks a je po všem. Dřív nebo později to přece přijde.

„A vrchol všeho byl, když se dneska chytla s jinou holčinou přímo před mym kabinetem. Asi věděla, že tam sem. Její slovník rozhodně nevodpovídal slovníku třináctiletý holky, tak sem si ji pozval k sobě, ať mi to nějak vysvětlí. Asi sis taky všimla, jak se dneska voblíkla,“ tázavě na ni pohlédl.

„To jsem si bohužel všimla. Něco otřesného. Jenže je to moderní, tak jim do toho nemůžeme moc kecat,“ nevědomky se snížila k použití hovorového slovíčka.

„A tý minisukně dneska využila proti mně. Až mám dojem, že naprosto cíleně. Když sem s ní mluvil jako učitel se žačkou, začala mi tam na sesli roztahovat nohy a čekala, jak budu reagovat. A protože víš, co se mnou běžně dělá pohled na ženskej klín, tak je ti asi jasný, jak to dopadlo.“

„Řekla bych, že vím, jak jsi reagoval, ale rozhodně nemám tušení, jak to celé dopadlo,“ upřesnila Jiřina Markův předpoklad.

„Když viděla, že ignoruju, co dělá, tak se naštvala a s plnou hubou keců bez mýho svolení vodešla z kabinetu.“

„A řešil jsi to pak ještě nějak?“

„Neřešil, dyť je nám voběma jasný, jak by to asi dopadlo. Už tak mám na krku pěkně těsnou smyčku, která se každym dnem furt stahuje, a já si tu bednu pod sebou rozhodně nemínim podrážet! Ne takhle,“ začínal propadat pocitům beznaděje.

„Jo, to tě chápu. Budu se snažit na něco přijít,“ snažila se Marka trochu povzbudit.

Marek se jen pousmál, pokýval hlavou a ke svému vyprávění ještě připojil pomyslnou třešničku na dortu:

„A potom sem nejspíš narazil na důvod, proč to před tim kabinetem i u mě všechno dělala.“

Jiřina jen strnule seděla, hruď se jí vzedmula, jako by měla naposledy vydechnout, a pomalým přivřením očí Markovi dala jasně najevo, ať se nebojí pokračovat.

„Po hodině sem šel kolem jejich třídy, stála na chodbě s Buchnovou a Krausovou a zrovna jim říkala: ‚Je to buzerant!‘“

„A jak víš, že takhle mluvila zrovna o tobě?“ snažila se Marka alespoň zčásti podpořit. Nevěděla, jak věta pokračovala, o čemž ji Marek vzápětí zpravil.

„Celá věta totiž zněla: ‚Je to buzerant! V kabinetu sem před nim roztáhla nohy a s nim to ani nehlo!‘“

Marek bezradně pozvedl ruce.

Jiřina nevěřila vlastním uším. Za těch pětadvacet let ve školství už toho zažila opravdu hodně, ale takovéto jednání s učitelem ještě ne. Až se pomalu začínala děsit toho, co přijde později. Nikol Dafoe nyní pro školu představovala časovanou bombu, která je připravena okamžitě vybuchnout, jakmile nastane situace, se kterou nebude dotyčné děvče souhlasit. Podle Jiřiny v tom byl Marek nevinně. Prostě se ve špatnou chvíli ocitl na špatném místě a bohužel je to právě on, kdo to celé odskáče, pokud se někomu nepodaří najít způsob, kterým by se dalo tomu všemu zabránit. Kdyby Dafoe dělala stejné vylomeniny například v chemii, nejspíš by teď měl podobný problém její učitel chemie.

Šikanování mezi žáky je samo o sobě velice zlé. Šikanování učitele jeho žákem je však ještě o malý kousek horší.

„Nechci zbytečně sýčkovat, ale s tím musíme něco udělat. Pokud takhle s tebou bude cvičit i před ostatními ve třídě, tak to nemůže dopadnout dobře. Když si na tebe bude dovolovat, začnou i ostatní, protože uvidí, že jí to toleruješ. A když jí to budeš tolerovat a ostatním ne, tak tě rozcupují.“

„Jo, to mě taky napadlo, a celou noc sem nad tim přemejšlel. Prostě je to takovej začarovanej kruh. Buď ji budu tolerovat a zbytek třídy mě za to bude terorizovat, nebo budu všem měřit stejnym metrem a její fotr mě jednou provždy zničí,“ říkal bezradně. „To je skoro prašť, jak uhoď.“

„Nechám si to celé projít hlavou, a jakmile na něco přijdu, tak ti dám hned vědět,“ řekla Jiřina vlídně a dopila zbytek vína. Pak si poručila další sklenku. Na toto možná nebude stačit ani celá láhev.

„Ale zas si s tim nedělej moc těžkou hlavu. Vždyť máš svejch starostí dost,“ pravil Marek smířlivě. „Todle je hlavně můj problém a ten si budu muset vyřešit v první řadě já sám.“

„Nenechám tě v tom,“ pravila Jiřina odhodlaně. Její bojovnost se Markovi líbila. Imponovalo mu, že stojí na jeho straně, přestože se jejich protivníkem stal tak vlivný člověk.

„Ten Dafoe mi pije krev už dlouho, ale tímhle u mě definitivně skončil,“ řekla znechuceně, zatímco na stole přistála další sklenka vína. Jenže co zmůže jedna obyčejná ředitelka proti člověku, jemuž nečiní sebemenší problém odstranit kohokoli, kdo mu překáží?

VI.

„Milunku, vzpomínáš, jak sme se nedávno bavili vo tom pochodu ve Varech?“, nadhodil Jonáš a posadil se na gauč těsně vedle Marka. Chodili spolu skoro čtyři měsíce a Markovi se i po šestnácti týdnech pokaždé šíleně rozbušilo srdce, když kdekoli na svém těle ucítil Jonášův dotek.

„Jasně, vzpomínám,“ odpověděl mu Marek tím typicky rozechvělým hlasem, jaký mívají zamilovaní náctiletí. Až teď si všiml Jonášova potutelného úsměvu a jiskřiček v jeho očích. „Ne!“ křikl na něj vzápětí.

„A proč ne?“, tvářil se Jonáš nechápavě. „Dyť na tom neni nic špatnýho. Může to bejt náhodou fajn.“

„Však víš, co si vo těchhlenctěch akcích myslim,“ odbyl jej Marek.

„No právě – vim, co si vo nich myslíš, i když jsi ještě na žádný takový akci nebyl. Náhodou je to děsně fajn. Je tam spousta našich, všichni sou na stejný vlně,“ snažil se ho Jonáš přesvědčit, jak jen se dalo.

„Nevim – mně se nelíbí, jak sou tam všichni děsně ujetý, ty jejich maškary, to všeobecný veselí a tak. Nějak pořád nevidim důvod, proč bych se měl svýmu okolí takhle trapně vnucovat. Co je komu po tom, že sem teplej? Voni mi přece taky necpou, že sou takový a makový. A navíc mi to bohatě stačilo vidět ve zprávách. Dyť si vo nás všichni akorát myslej, že sme úchylové a totální magoři, co dělaj hovadiny. To po nich potom nemůžem chtít, aby nás brali za sobě rovný a už vůbec ne vážně,“ filozofoval Marek.

V obývacím pokoji Jonášova bytu se najednou rozhostilo ticho. Oba po sobě mlčky pokukovali a ani jeden nějak nemohl najít ta správná slova.

„Já si myslim, že se za tu svoji odlišnost stydíš. Že se bojíš toho, co by na to vostatní vůbec řekli,“ začal Jonáš sondovat do hlubin Markova nitra.

„Asi jo,“ odpověděl nejistě. Na toto téma vždycky konverzoval hrozně nerad, a ani v případě jeho miláčka tomu nebylo jinak.

„Tak se toho konečně přestaň bát. Ukaž jim, že na sebe dokážeš bejt hrdej. Že svoji odlišnost vnímáš jako velký plus a ne nějakej zápor, kterej tě ve všem jenom vomezuje,“ nabádal ho Jonáš. „Já sem byl taky dost dlouho na větvi z toho, že se mi líběj chlapi a ne ženský, jak by většina lidí čekala nebo dokonce chtěla. Taky sem se bál, co na to řeknou, když se to vo mně dozví. A přesně tydlencty stavy mě ničily. Když sem se rozhod to neřešit a jít s pravdou ven, děsně se mi ulevilo. A ty už bys to taky měl konečně udělat, hlavně v zájmu svý rodiny…“

Nedokončený závěr poslední věty Markem znatelně pohnul. Jonáš si začínal být velice jistý v kramflecích a po malých, skoro nenápadných krůčcích toho využíval zejména ve svůj prospěch. Aby mu však Marek jenom nekřivdil, uznal, že má nejspíš pravdu. Nastává nejvyšší čas jít s pravdou ven. Jenže to se lehce řekne… Kde má sebrat tolik odvahy? Kdy se má odhodlat přijít za svou manželkou a říct jí: „Sorry zlato, ale sem teplej.“ Vždyť se z toho v tom lepším případě složí. V tom horším mu přerazí o hlavu největší pánev, kterou bude mít právě po ruce. Takhle by to opravdu chtěl?

„Já se vo to pokusim, ale fakticky ti teď nemůžu nic slíbit,“ snažil se najít vhodnou kličku.

„Jo, to říkáš už skoro měsíc,“ syknul Jonáš jízlivě, „a myslim, že to budeš říkat ještě minimálně další.“

Markova klička nezabrala.

„Ale to mi teda křivdíš!“ ohradil se proti Jonášově rýpavé poznámce.

„Nekřivdim a moc dobře to vim.“

„Ach jo,“ vzdechl Marek, zapnul televizi a přepínal z kanálu na kanál.

„Todle by ses měl taky rychle vodnaučit,“ varoval ho Jonáš.

„Co?“

„To utíkání vod problémů. Tim nic nevyřešíš. Postupem času to bude jenom horší a horší,“ pravil Jonáš zasvěceně, jelikož moc dobře věděl, o čem mluví. Během své desetileté homosexuální kariéry se setkal se třemi případy, nápadně se podobajícími tomu Markovu. A žádný z nich nakonec nedopadl dobře ani pro jednu ze zúčastněných stran. Byl si taktéž moc dobře vědom, proč tak na Marka naléhá, a čím více se svým coming outem otálel, tím větší potřebu tlačit na pilu Jonáš pociťoval.

Na Nově právě začínal další díl seriálu Odpadlík.

„Ten průvod je už zejtra a já tam určitě pojedu,“ přerušil Jonáš úvodní znělku seriálu.

„I beze mě?“ předstíral Marek své zděšení. Předstíral však jen částečně, neboť v koutku duše jaksi doufal, že to Jonáše po chvíli přestane bavit. Bohužel byl větší nezmar, než si o něm doposud myslel.

„I bez tebe.“

Marek se očividně zamyslel. Ne že by snad žárlil na ty stovky buzíků, co tam všude okolo budou, kdepak – alespoň se o tom v duchu přesvědčoval; ve skutečnosti žárlil jako pominutý, ovšem ne navenek, poněvadž nechtěl svého milunka odradit – ale už jen pouhé pomyšlení, že by snad měl zůstat o víkendu v Praze s tou protivnou ženskou, která nejspíš nebude mít dostatek pochopení pro jeho sebeuvědomění, mu způsobovalo náběh na osypky.

„Jedu,“ zvolal po chvíli rozhodně.

„No vida, jak seš hodnej, když se ti chce,“ rýpnul si Jonáš snad už naposledy.

*

Přestože Jonáš rychle přivyknul pražským zvyklostem, včetně patřičného dialektu, duchem byl pořád ten východní Moravan. Pocházel ze Slavičína, což bylo město ležící ve Zlínském kraji a Luhačovice, proslulé zejména svým lázeňstvím, od něj byly, co by kamenem dohodil. Slovíčko milunek se běžně používalo v Újezdě u Luhačovic, kde jej kdysi zaslechl, a od té doby už ho ani nenapadlo použít jiný výraz. I ve chvíli, kdy si s Markem řekli své „ano“ v gay baru Piáno na pražském Žižkově, Markovi poprvé řekl ‚milunku‘. Prvně jej tím dost pobavil, ovšem i on sám tomuto oslovení velice rychle přivyknul a jen výjimečně Jonášovi řekl jinak. Byl to prostě jeho milunek.

„Koukám na zprávy a zejtra to v těch Varech asi bude zajímavý,“ konstatoval Marek po příchodu do kuchyně. Jonáš právě připravoval večeři.

„Aha, a co říkali?“

„No že se tam chystá spousta radikálů a vodpůrců.“ Hlas se mu v obavách zlomil.

„Neboj se, všecko bude hlídaný. Nikomu se nemůže nic stát. Každej rok přece dělali obrovský bububu a nakonec skutek utek,“ pokusil se snížit vážnost situace popisovanou v televizní relaci.

„No já ti fakt nevim,“ začínal se Marek znova obávat. „Každej rok? Dyť to zatím bylo jenom jednou, ne? Loni…“

„Vyser se na to,“ radil mu Jonáš zvýšeným hlasem, zatímco do zeleninového salátu zprudka nalil ocet. „Kurva!“ křikl vzápětí. Salát byl nyní naprosto k ničemu, tohle by nesežral ani pes po nucené týdenní hladovce.

Marek se raději beze slova otočil a vrátil se zpět do obýváku. Nechtěl přihlížet Jonášovu vzteku, na němž bezesporu měl svůj nemalý podíl.

„Ještě pořád strašej těma tupounama?“ ozvalo se po chvíli z kuchyně jakoby nic.

„Ne, teď už tam řešej náš vstup do NATO,“ odpověděl Marek poněkud otráveně.

„Další hovadina,“ opovrhoval Jonáš snahou českých politiků začlenit naši malou zem do toho velkého západního celku. Pravda, hodně lidí bylo vůči tomuto kroku skeptických, a celá řada z nich naprosto opodstatněně.

„To víš, armáda a války sou pro ně zajímavější než banda buzerantů a lesbiček,“ vtipkoval Marek na svůj vlastní účet.

„Ale že nemaj děti v Somálsku co žrát, to neřešej nikde,“ pronesl Jonáš už dávno otřepanou frázi.

„Prosim tě,“ přerušil jej Marek, „to už se všude řešilo tolikrát, že je přece úplně jasný, jak s nima českej občan soucítí. Protože voni maj hlad, tak češi začali žrát jednou tolik, jako by jim tim snad v něčem chtěli pomoct,“ podotknul ironicky.

„S jídlem roste chuť,“ pravil Jonáš nadneseně a už se začínal těšit, až bude servírovat podařenou večeři. Sice bez nepodařeného salátu, ale i tak bude více než vynikající. A Marek na ni bude ještě dlouho vzpomínat.

*

Sobotní ráno působilo dost nevlídně. Přesto však Jonášovu dobrou náladu nekazilo, ba naopak. Těšil se jako malý kluk, který by měl každou chvílí dostat toužebně očekávaný dárek k narozeninám. Dokonce ani Markova chmurná poznámka jej nevyvedla z dobrého rozmaru.

„Dneska to bude na hovno,“ konstatoval Marek při pohledu z okna. Možná se nemýlil, možná ano. Celý den měli ještě před sebou.

„Prosim tě, ty taky musíš hnedka všechno vidět černě,“ zapíchnul do něj milunek svůj káravý pohled jeho.

„Však se na to podivej,“ pobízel Jonáše k patrnému vyhlédnutí ven, „z tohodle bude chcát jak už dlouho ne.“ Markovi se očividně na tu teplou parádu stále nechtělo a zkoušel tak uplatnit všemožné způsoby, jak ještě ze svého včerejšího souhlasu na poslední chvíli vycouvat. Neúspěšně. Jonáš už byl pevně rozhodnut a své odhodlání si nenechal vzít.

„Řekl jsi večer, že jedeš?“ zeptal se skoro uraženě. „Řekl. Takže se z toho přestaň vykrucovat a představuj si, že to bude fajn. Jinak tě to tam vážně nebude bavit a já teda rozhodně nestojim vo to, aby mi nějakej morous kazil požitek z celýho odpoledne,“ pravil zapáleně, až přestal vážit svá slova.

Tak nějakej morous, pomyslel si Marek. No dobrá, jak chceš, chlapče. Udělám ti z toho takovej mejdan, že se z toho posereš!

Nasadil svůj typicky přihlouplý úsměv, jenž se mu zjevil na tváři vždy, když měl v krvi více než dvě desetiny promile alkoholu, a snažil se jej udržet do poslední chvíle.

„Co blbneš?“ pozvedl Jonáš obočí. „Tváříš se, jak bys do sebe naházel čtyři velký panáky vodky.“

„Todle je výraz mýho začínajícího těšení na tu estrádu,“ vysvětloval Marek svou mimickou proměnu.

„Tak to je přesvědčivý asi stejně, jako poslední tiskovka našeho ministra,“ neušetřil jej Jonáš další jízlivou poznámkou. Jindy různá faux-pass svého nadřízeného okamžitě pouštěl z hlavy, jeho poslední výkon byl však natolik chatrný, že mu v paměti utkvěl nadlouho.

„Ale teď už toho mám fakt dost!“ vybuchnul Marek až nečekaně moc. „Tobě se člověk fakt ničim nezavděčí! To ti nestačí, že se s tebou vídám častěj než se svojí rodinou? Nestačí ti, že se scházíme pokaždý, když to jenom trochu de? Nestačí ti, že když spolu nejsme, tak z toho celý noci pořádně nespim, protože furt musim myslet na nás dva?!“

Markovy občasné záchvaty vzteku Jonáše rajcovaly. Líbilo se mu, jak bezprostředně s ním v takových okamžicích jednal. Obdivoval jeho schopnost převrátit během jediné vteřiny kabát i spodní prádlo naráz a udělat ze sebe namísto milujícího a oddaného neškodného mužíčka pravý opak.

„To mi stačí bohatě,“ opáčil mu Jonáš s ledovým klidem, okořeněným blaženým úsměvem. „Jenom bych byl mnohem radši, kdyby ses občas z něčeho radoval stejně jako já. Kdybys byl prostě sám sebou, uvolněnej, veselej… Furt seš takovej roztěkanej a nejistej. Vim, že se furt bojíš, aby se to náhodou neprovalilo, ale nemůžeš to aspoň na jeden den konečně hodit za hlavu a na všechno se vysrat? Jedem do Varů, na samej západ republiky. Tam tě tvoje manželka ani děti určitě nenačapou,“ přesvědčoval Marka a jeho důsledně připravená taktika mu nejspíš opět vycházela.

Marek jej upřeně pozoroval a v zamyšlení si cosi brblal. Jako by si nebyl úplně jistý tím, co chce Jonášovi říct, ale zároveň to v sobě nechtěl dusit, aby znova nevybuchl.

„Co?“ přerušil Markovo přemýšlení.

„Nic,“ odsekl. „Máš pravdu, asi to fakt moc hrotim,“ uznal Marek po chvíli.

Jakoby omluvně se na Jonáše pousmál, pohladil ho po hladce oholené tváři a cítil, jak mu opět celým tělem projíždí elektrizující výboje. Ach ta zamilovanost.

Venku před domem, stejně jako každé jiné ráno, stál zaparkovaný černý luxusní sedan značky Volvo, model S40, vyrobený v roce 1998. S obsahem motoru necelé dva tisíce kubíků a výkonem sto tři kilowatty to byl velice slušný tahoun, jakým se v té době pyšnila celá řada politiků i ministerských úředníků, včetně Jonáše. Interiér kompletně potažený světlou kůží ještě umocňoval už tak velice dobrý dojem z této luxusní limuzíny. Jonáš byl na své autíčko právem hrdý. Dostal jej už po pouhém půlroce absolvovaném ve svém prvním a prozatím i posledním zaměstnání. Za takovéto služební auto by se nemusel stydět v podstatě nikdo. Pravda, v nejbližším okolí svého bydliště často budil svým příjezdem domů solidní rozruch, a když projížděl okolo, nejedno oko ho nedokázalo ignorovat, a i to bylo jednou z mnoha skutečností, které jej hřály u srdce. Zpočátku necítil potřebu dokazovat všem okolo, jak daleko to na rozdíl od nich dotáhl, postupem času si však v sobě tuto skoro nezbytnost, hodnou každého vyššího úředníka, nevědomky vypěstoval a v současné době mu již připadala naprosto normální. Marek ji prozatím přes svou nezměrnou lásku a zamilovanost přehlížel, jelikož běžně takovýmito lidmi pohrdal stejně tak, jako oni běžně pohrdali jím.

Dvakrát probliknuvší směrovky jasně naznačily, že je dálkové centrální zamykání stále funkční a dvojice tak může bez problémů nasednout a vyrazit. Čekala je bezmála dvouhodinová cesta a Marek se jí zčásti obával, poněvadž když se Jonáš na něco opravdu těšil, jeho soustředěnost rapidně klesala a často měl tendence dopouštět se až banálních chyb. Snad na to ani jeden z nich nedoplatí trvalými následky, či snad rovnou skonem.

Když Marek pominul Jonášovo riskantní předjíždění tří před nimi jedoucích kamionů a následné zařazení mezi ně těsně před protijedoucí Avií, jednoho málem sraženého cyklistu poblíž Velvar a skupinku chodců přecházející silnici na zelenou, kterou Volvo jen těsně minulo při průjezdu centrem Slaného, mohl celou cestu na průvod považovat za vcelku poklidnou. Tyto adrenalinové zážitky na sedadle spolujezdce v Jonášově voze budou asi jednou z mála jeho neřestí, na které si Marek snad nikdy nezvykne a vždycky bude nervózně zarývat prsty hluboko do sedadla, které už teď neslo jasné známky Markových obav o svůj život.

Příjezd do jednoho ze dvou věhlasných lázeňských center proběhl v naprostém poklidu. Žádné zácpy, žádné kontroly, žádné jiné komplikace. Začátek průvodu byl naplánován na čtrnáctou hodinu, kdy se měli všichni účastníci sejít na Náměstí Republiky poblíž budovy Okresního státního zastupitelství. Na místo dorazilo několik stovek pestrobarevně či výstředně oděných gayů, lesbiček i transvestitů a nejbližší okolí bylo z důvodu této akce pro veškerý automobilový provoz nekompromisně uzavřeno. Proto Jonáš zaparkoval na nejbližším volném místě v ulici I.P.Pavlova a dále už s Markem pokračovali pěšky.

Na základě Jonášovy rychlé chůze Marek až nyní pochopil, jak moc mu záleží na tom, aby kolem sebe viděl tolik stejně orientovaných lidí, jako jsou i oni dva. Těch pár jedinců schovávajících se v barech rozesetých po Praze ho už očividně neuspokojovalo. A Markovi pro změnu zase velice záleželo na tom, aby si Jonáš dopřál své vytoužené chvíle radosti a aby je mohli prožívat spolu. Konečně cítil ono uvolnění a mizení zábran, se kterými na něj Jonáš ještě před třemi hodinami naléhal. Ovšem stále přicházely jen pozvolna.

„Tak vidim, že už tě to taky pomalu chytá,“ zaradoval se Jonáš a celý natěšený neustále přidával do kroku. Marek proto občas musel i popoběhnout, aby mu vůbec stačil.

„Měl jsi pravdu,“ pronesl Marek s uznáním, „zatím to vypadá celkem fajn. Všichni se bavěj, nikdo nic neřeší, a celkově je tu fajn atmosféra.“

„Jako bych ti to neříkal,“ usmál se na něj Jonáš, zastavil se a vlepil mu pořádného hubana. Marka svým odvážným krokem zaskočil, na veřejnosti se ještě takhle bezostyšně nelíbali. Ale proč ne? Tady je přece nikdo nevidí a všichni kolem jsou na tom úplně stejně. Nemohl říct, že by se mu to nelíbilo. Naopak. Cítil obrovskou úlevu. Alespoň chvíli si užít volnosti a nemyslet na nějaké skrývání před ostatními.

Na podiu právě dohrávala svůj set místní undergroundová kapela, která jako jedna z mnoha přijela na tento mítink podpořit všechny příznivce a členy komunity označované zkratkou LGBT, zahrnující v sobě všechna čtyři příznačná označení – lesby, gayové, bisexuálové a transgender osoby.

Organizátor průvodu následně poděkoval kapele za její vystoupení. Všichni bouřlivě tleskali, hvízdali, skandovali, a euforicky reagovali na každý výrok, který muž na podiu pronesl. Poté účastníky vyzval k otočení vzad, z Moskevské ulice dorazil alegorický vůz, jenž měl za úkol vést celý průvod naplánovanou trasou a po zatroubení tohoto vozu se všichni vydali směrem ke Třídě T. G. Masaryka, odkud průvod pokračoval dále svou okružní trasou nábřežím Osvobození, ulicemi U Spořitelny a Sokolovskou přes Chebský most zpět do centra k Náměstí Republiky.

Celý průvod provázely davy novinářů, štábů všemožných televizních stanic a po obou stranách postávaly hloučky přihlížejících občanů. Někteří jen nevěřícně kroutili hlavou, další se pozastavovali nad úsměvným zevnějškem všech účastníků na první pohled nekonečného vlnícího se hada, kdy někteří toto veselí směle přirovnávali k tradičnímu karnevalu v Rio de Janeiru. Nad celým průvodem se vznášela dlouhá plachta v barvách duhy, symbolizující oficiální název celé akce – 2. Mezinárodní duhový festival. Marek její délku odhadoval na nějakých třicet metrů.

„To je fakt hustý!“ neskrýval Jonáš své nadšení, neustále se usmívaje od ucha k uchu.

„Co říkáš?!“ křičel na něj Marek, jelikož dav se veselil tak hlasitě, že ho nyní téměř neslyšel.

„Že je to fakt hustý!“ opakoval Jonáš, tentokrát o poznání hlasitěji.

„Jo, neni to vůbec špatný!“ přitakal mu Marek.

Teď už nikdo nikam nepospíchal. Všichni se pomalým krokem sunuli kupředu, ti aktivnější se neustále otáčeli kolem své osy, poskakovali, hulákali, zpívali a vykřikovali nejrůznější hesla. Hudbu z podia na Náměstí Republiky nyní reprodukoval mladý klučina, směle se označující jako DJ Wrap, ačkoliv pravému smyslu zkratky DJ tato postavička odpovídala jen vzdáleně.

„Dneska tu sou doslova tropy!“ vykřikl do rytmu se pohupující útlý muž uprostřed dokola se opakující hudební smyčky, zatímco ukázal na oblohu, po níž se líně táhla mohutná temná mračna. Všichni si přáli jediné – aby teď nezačalo pršet. Sice by jim to radost z průvodu nejspíše nepokazilo, ale už jen z pouhého principu by se déšť nemusel bezpodmínečně stát nedílnou součástí atmosféry.

Když průvod plynně přecházel z nábřeží Osvobození do ulice U Spořitelny, do Jonáše s Markem omylem vrazil jiný mužský pár, kterému se nejspíše vzájemně zapletly nohy.

„Sorry, chlapi!“ prohlásil jeden z nich, očividně již notně pod parou a omluvně jim máchal kelímkem s pivem okolo hlav. Občas trocha piva vyšplouchla ven a potřísnila buď Marka, nebo Jonáše.

„V pohodě,“ řekl Marek téměř polohlasně, ačkoliv se mu takové jednání dvakrát nezamlouvalo.

„Odkaď ste?“ zeptal se jich druhý muž z páru, jako by se nic nedělo.

„Z Prahy,“ odpověděl Jonáš po krátkém mlčenlivém hledění na Marka, který mu souhlasně přikývnul na znamení, že může bez obav odpovědět.

„Tak to sme vod sebe celkem kousek!“ prohlásil druhý muž. „My sme z Kladna,“ dodal vzápětí, jako by snad měla tato informace Marka s Jonášem zajímat. Oba dva jim byli úplně ukradení. Nepřijeli se sem seznamovat. Jonáš se hlavně přijel potěšit pohledem na dav homoušů, a ne si tady hledat potenciální Markovy nástupce. Alespoň takhle si to Marek po celou dobu představoval.

„Tak to je super,“ rozplýval se Jonáš blahem. „Já sem nějakej Jonáš,“ pravil přátelsky a nastavil muži pravici. Marek na něj vytřeštil oči. Když si to uvědomil, v duchu se pokáral. Hlavně nedávat najevo svoji žárlivost!, připomínal si.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pan Učitelka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.