Sir Arthur Conan Doyle
Země mlhy

Illustrations © Pavel Trnka, 2011
ISBN 978-80-7207-995-7 (epub)
ISBN 978-80-7207-996-4 (pdf)

Z anglického originálu The Land of Mist
přeložil Karel Weinfurter
Obálka, grafická úprava Luboš Drtina
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 4. svazek edice Alrúna,
celkově jako svou 928. publikaci
Vydání ve Volvox Globator první
Praha 2011

Adresa knihkupectví Volvox Globator
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Předmluva překladatele

Slavný anglický spisovatel Arthur Conan Doyle, velmi dobře známý našemu čtenářstvu svými důmyslnými a často fantasticky zabarvenými povídkami a romány, tvůrce nesmrtelné detektivní postavy Sherlocka Holmese a jiných hrdinů a hrdinek, nezapomenutelných každému čtenáři, přesvědčil se v letech válečných o pravdivosti spiritualismu. Obdržel prostřednictvím některých velmi spolehlivých médií důkazy o možnosti styků se zemřelými. Tyto důkazy vyvrcholily projevením se autorova syna, který jako důstojník anglické armády padl. Sir A. Conan Doyle obdržel mimo jiné také přesnou fotografii svého padlého syna a později se mu podařilo mluvit s tímto duchem zhmotnělým. Duch jeho syna podal mnohé důkazy o své totožnosti a to našeho autora přesvědčilo nezvratně o pravdách spiritualistických. Veřejně se přiznal k tomuto svému přesvědčení a počal ve prospěch spiritualismu pracovat.

Conan Doyle vykonal několik propagačních cest do Ameriky a Austrálie a všude přednášel o této vědě s ohromným úspěchem. Nelze se divit, neboť Conan Doyle je spisovatelem světového jména a jeho důvtip a prozíravost jsou již samy o sobě zárukou, že v jeho zkušenostech není a nebylo nějakých sebeklamů nebo možných podvodů.

V dopise uveřejněném v předním londýnském listě praví, že vše, co je v této knize líčeno z pokusů a zjevů spiritualistických, se zakládá na skutečnostech, které sám autor zažil, viděl a že jen osoby a místa jsou zaměněny.

Nebude nezajímavé podotknout, že čtenář se v tomto románě setká s osobami dobře známými z knihy a filmu „Ztracený svět“, které též u nás způsobily nebývalou sensaci. Je tu profesor Challenger, je tu novinář Malone, je tu také profesor Summerlee – vlastně jeho duch –, neboť učenec zatím zemřel.

Na některých místech jsem připojil poznámky a vysvětlivky pro čtenáře, kteří nejsou dosud zasvěceni do tajů neviditelných říší. Bylo to pro mě snadné, poněvadž jako badatel ve psychismu a okultismu jsem sám získal mnoho zkušeností, které jsem z části také uložil ve svých spisech okultního obsahu. Po vlastní třicetileté práci v tomto směru si o to víc vážím knihy, jako je tato, a přál bych si jen, aby se dostala do rukou každého českého spiritisty a vůbec každého nepředpojatého čtenáře, neboť tu běží o věci nejdůležitější, o trvání lidského života po smrti.

Karel Weinfurter

1 Kapitola, ve které naše zvláštní komise začíná jednat

Slavného profesora Challengera bylo – velmi nevhodně a nedokonale – zneužito v románu. Jeden odvážný spisovatel ho umístil do nemožných a romantických situací, aby viděl, jak na to bude reagovat. A on reagoval podáním žaloby, dále marnou žádostí, aby kniha byla potlačena, výtržností na Sloane Street, dvěma osobními útoky a konečně ztratil svoje místo jako profesor fysiologie na londýnské vysoké škole pro studium subtropické hygieny. Jinak přešla tato věc mnohem klidněji, než bylo očekáváno.

Ale profesor ztratil také něco ze svého bývalého ohně. Jeho obrovská ramena byla teď trochu sehnuta. Mezi černými vousy ve tvaru lopaty jevily se šedé nitky, jeho oči byly méně útočné, úsměv byl méně domýšlivý, a hlas byl sice právě tak hrozný jako jindy, ale nebyl již tak pohotový, aby svým řevem umlčel každý odpor. Profesor byl však přesto nebezpečný, jak vědělo celé jeho okolí. Sopka nebyla vyhaslá a neustálé rachocení hrozilo novým výbuchem. Musil se ještě od života mnohému učit a při tomto učení byl teď profesor méně nesnášenlivý.

Změna, která se s ním stala, počínala určitým datem. Bylo to úmrtí jeho manželky. Tato ženuška úplně získala srdce tohoto velkého muže. Věnoval jí veškerou něhu a jiné rytířské vlastnosti, jaké jen mohou silní lidé mít pro slabé. Tím, že ve všem povolovala, získala vše, jak to dovede jen žena plná taktu a roztomilé povahy. A když náhle zemřela na prudký zánět plic po chřipce, tu se její muž zapotácel a klesl. Vstal sice nanovo, usmívaje se lítostivě, jako boxer, který obdržel ránu, ale s ochotou vybojovat s Osudem ještě několik kol. Ale úplně se změnil, a kdyby nebylo pomoci ze strany jeho dcery Enidy a jejího kamarádství, nebyl by se snad nikdy vzpamatoval z oné rány. Byla to jeho dcera Enida, která ho se zchytralostí a důmyslem dovedla vlákat do všech možných věcí, které probouzely jeho bojovnou povahu a uváděly jeho mysl v zuřivost, takže nakonec žil zase více v přítomnosti a ne v minulosti. Jenom tehdy, když viděla otce v ohnivém sporu, násilného vůči novinářům a všeobecně urážlivého ke všemu okolí, cítila, že je opravdu na dobré cestě k uzdravení.

Enida Challengerová byla pozoruhodná dívka a zasluhovala by vlastně zvláštní kapitolu. Ve svém vzezření, s černými vlasy po otci a modrýma očima, jakož i svěží pletí po matce, byla nápadná, ne-li krásná. Byla povahy klidné, ale velmi silné. Již od svého dětství se musila buďto stavět proti svému otci, nebo se podrobit, aby byla rozdrcena a aby se stala pouhým automatem, poháněným jeho silnými prsty. Byla dost silná, aby si před jeho hněvivými náladami dovedla zachovat vlastní půdu, a sice způsobem laskavým a pružným, který se zase uplatňoval, když přešly. V poslední době však pro ni byl onen nepřetržitý tlak příliš nesnesitelný a tak se ho hleděla zbavit, hledajíc si nějaké vlastní zaměstnání. Někdy prováděla jisté zvláštní práce pro londýnský tisk a konala je takovým způsobem, že její jméno vešlo ve známost na Fleet Street.1 K nalezení tohoto východiska jí značně pomohl jeden starý přítel jejího otce – a snad také dobrý známý čtenáře – pan Edward Malone z Daily Gazette.

Malone byl dosud stejným siláckým Irčanem, který kdysi vyhrál mezinárodní pohár v rugby, ale i jeho život poněkud stlačil a učinil z něho člověka skromnějšího a rozvážnějšího. Vzdal se mnohého, když nadobro odkládal svoje fotbalové boty. Možná, že jeho svaly poněkud ochably a jeho šlachy ztuhly, ale jeho duše byla hlubší a ve větší činnosti. Chlapec byl mrtev, ale zrodil se muž. Osobně se změnil jenom málo, ale měl silnější vousy, záda měl poněkud ohnutá a na čele se mu objevilo několik rýh, svědčících o hlubokém myšlení. Poválečné poměry a problémy nového světa na něm zanechaly svoje stopy. Jinak se dopracoval jistého jména v žurnalistice a v jisté míře též v literatuře. Byl dosud svobodný, ač byli někteří lidé, kteří se domnívali, že tento jeho stav silně kolísá a že malé, bílé prstíky slečny Enidy Challengerové by jej mohly změnit. Jisté bylo, že oba byli dobrými kamarády.

Byl nedělní večer v měsíci říjnu a světla se právě počínala míhat skrze mlhu, která od časného jitra obklopovala celý Londýn. Byt profesora Challengera ve Victoria West Gardens byl ve třetím patře a mlha jako by hustě spočívala na samých oknech a tichý bzukot zmírněného nedělního provozu přicházel nahoru z neviditelné třídy, která se rýsovala pouze rozptýlenými skvrnami kalných světel. Profesor Challenger seděl u krbu, natahuje k ohni svoje tlusté, poněkud zkřivené nohy a jeho ruce vězely hluboko v kapsách jeho spodků. Jeho oděv jevil trochu výstřednosti geniálních lidí, neboť měl na sobě košili s volným límečkem, hedvábnou vázanku kaštanové barvy s velikým uzlem a černý smoking ze sametu, který mu zároveň s jeho splývajícími vousy dodával vzezření nějakého staršího bohéma – umělce. Po jeho boku seděla jeho dcera, připravená k odchodu. Měla na hlavě miskovitý klobouk, černý oděv s krátkou sukničkou a všechny jiné módní vynálezy, kterými se ženám podařilo deformovat přírodní krásy. Zatím Malone, s kloboukem v ruce, čekal u okna.

„Myslím, že bychom již měli jít, Enido. Je již skoro sedm hodin!“ pravil Malone.

Oba totiž psali společné články do novin o londýnských náboženských sektách a každého nedělního večera se scházeli, aby vyhledali nějakou novou a získali tak rukopis pro nedělní Gazettu.

„Počíná se to teprve o osmé, Tedy,2 máme ještě spoustu času.“

„Usedněte, pane! Usedněte!“ zahučel Challenger a počal se tahat za vousy na bradě, což bylo jeho zvykem, když byl ve špatné náladě. „Nic mne tak nerozčiluje, jako když mně někdo stojí za zády. Je to zbytek atavismu^3 a strach před nějakou dýkou – ale existuje to dosud! Tak je to dobře! Pro Boha, odložte také klobouk! Vypadáte, jako byste chtěl včas stihnout vlak!“

„To již tak přináší novinářský život,“ pravil Malone. „Když se nám nepodaří onen věčný vlak zastihnout, zůstaneme na holičkách. I Enida to začíná chápat. Avšak jak pravíte, máme přece jen dost času!“

„Kam až jdete?“ tázal se Challenger.

Enida se podívala do malého zpravodajského zápisníku.

„Byli jsme již v sedmi církvích. Byli jsme ve Westminsterském opatství, kde je bohoslužba ve formách nejmalebnějších, pak u Svaté Agáty, kde je Vysoká církev, a na Tudorském náměstí, kde je Nízká. Pak jsme byli ve westminsterské katedrále, kde jsou katolíci, v Endell Street, kde jsou presbyteriáni, a na Gloucesterském náměstí, kde jsou unitáři. Ale dnešního večera se chceme pokusit o něco nového. Navštívíme spiritualisty.“

Challenger zafuněl jako rozhněvaný buvol.

„A příští týden půjdete do blázince, jak se domnívám,“ řekl. „Nechcete mně snad namluvit, Malone, že ti duchaři mají svoji vlastní církev?“

„Již jsem se o tom přesvědčil,“ odpověděl Malone. „Vždycky si opatřím fakta a čísla, než se pustím do nějaké práce. Oni mají ve Velké Britanii přes čtyři sta úředně zapsaných chrámů.“4

Challengerovo zafunění znělo teď jako od celého stáda buvolů.

„Zdá se mi, že lidská pošetilost a důvěřivost nemá opravdu hranic. Homo sapiens! Homo idioticus!5 A ke komu se modlí – k duchům?“

„Nuže, to právě chceme zjistit. Myslím, že z toho bude nějaký článek. Nemusím vás ujišťovat, že úplně sdílím vaše názory, ale v posledních dnech jsem několikrát mluvil s doktorem Atkinsonem z nemocnice St. Mary. Víte, že jeho pověst jako lékaře začíná narůstat.“

„Slyšel jsem o něm – jeho oborem jsou choroby mozko-míchové.“

„Ano, to je on. Je to rozumný muž a je považován v psychickém badání za autoritu – tak totiž nazývají teď novou vědu, která se obírá těmito předměty.“

„Tak – vědu!“

„Nu, tak tomu říkají! Zdá se, že tyto lidi bere vážně. Když potřebuji nějaký citát, jdu se s ním poradit, poněvadž odbornou spiritualistickou literaturu má v malíčku. Jmenuje je ‚průkopníky lidského pokolení‘!“

„Průkopníky do blázince!“ zamručel Challenger. „A – literaturu! Jakoupak mají literaturu?“

„Nuže, to pro mě bylo nové překvapení. Atkinson má pět set svazků, ale stěžuje si, že jeho psychická knihovna není úplná. Musíte vědět, že je literatura francouzská, německá, vlašská – právě tak jako naše!“6

„Nu, díky Bohu, že celé to bláznovství není shrnuto jen ve staré, dobré Anglii. Je to morový nesmysl.“

„Přečetl jste to vše, otče?“ tázala se Enida.

„Zdali jsem to přečetl! Já, který má tolik jiných zájmů a přitom ani špetku času ani ne pro polovinu toho! Enido, jsi opravdu směšná!“

„Lituji, otče! Ale mluvil jste s takovým přesvědčením, že jsem se domnívala, že o tom něco víte.“

Challengerova obrovská hlava se otočila a jeho lví pohled spočinul na dceři.

„Domníváš se snad, že logicky myslící mozek, mozek prvního řádu, musí číst a studovat, aby odhalil zjevné pošetilosti? Mám snad studovat počty, abych někoho usvědčil ze lži, když mně řekne, že dvě a dvě je pět? Musím studovat fysiku, nanovo si osvojit její zásady, protože nějaký darebák nebo blbec tvrdí, že se stůl může zvednout do vzduchu navzdory zákonu tíže? Je snad třeba pěti set svazků, aby nás poučily o věci, která je dokázaná u každého policejního soudu, když odhalí nějakého podvodníka? Enido, stydím se za tebe!“

Jeho dcera se však vesele zasmála.

„Nuže, tatínku, nemusíte na mne tak řvát – já se vzdávám! Ve skutečnosti mám stejné pocity jako vy!“

„Nicméně,“ ozval se Malone, „někteří lidé dobrých zásad je podporují. Nenahlížím, jak se můžete posmívat Lodgeovi, Crookesovi a jiným!“7

„Nebuďte směšný, Malone. Každý velký duch má svoji slabou stránku. Je to jakási reakce proti všemu zdravému v jeho rozumu. U takových lidí naleznete náhle nějakou žilku rozhodného nesmyslu. Tak se to má s těmito muži. Ne, Enido, nečetl jsem jejich vývody a také je číst nechci – některé věci jsou mimo náš okruh. Když si položíme veškeré staré otázky, jak bychom mohli jít kupředu s novými? Tato věc je odbyta zdravým rozumem, anglickým zákonem a také všeobecným souhlasem každého rozumného Evropana.“

„Tak to je!“ řekla Enida.

„Avšak,“ pokračoval profesor, „mohu připustit, že jsou někdy omluvy stran omylů v těchto předmětech.“ Klesl hlasem a jeho velké, šedé oči se smutně zadívaly do prázdna. „Znám případy, kdy nejchladnější rozum – i můj vlastní rozum – mohl být na okamžik otřesen.“

Malone cítil, že by mohl mít nějaký námět ke článku.

„Tak?“ pravil.

Challenger váhal. Zdálo se, že ve svém nitru zápasí. Chtěl mluvit, ale slova, která chtěl říci, mu působila bolest. Pak s netrpělivým a náhlým pohybem začal vyprávět:

„Nikdy jsem ti toho neřekl, Enido. Bylo to… příliš – příliš intimní. Snad také příliš absurdní. Styděl jsem se, že mne to tak rozechvělo. Ale dokazuje to, že i nejlépe vyrovnaný duch může být znenadání překvapen.“

„Tak?“ řekl zase Malone.

„Bylo to po smrti mé ženy. Vy jste ji znal, Malone. Dovedete uhodnout, co to pro mne znamenalo. Bylo to večer po jejím spálení… strašné, Malone, strašné! Viděl jsem její drobné tělo sklouznout dolů, dolů… potom se objevila záře plamenů a pak dvířka zabouchla.“ Jeho mohutné tělo se třáslo a on si svojí velikou, srstnatou rukou přejel přes oči.

„Nevím, proč vám to vypravuji. Zdá se, že to přivodil předešlý hovor. Možná, že je to pro vás výstraha. Toho večera – večera po spálení – jsem dlouho seděl ve velikém sále. Ona tam byla také,“ ukázal na Enidu. „Usnula v křesle, ubohá dívka. Znáte dům v Rotherfieldu, Malone! Bylo to ve veliké síni. Seděl jsem u krbu a celá místnost byla zahalena do hlubokého stínu a i moje duše byla ve stínu. Byl bych poslal Enidu na lože, ale ona odpočívala opřena v křesle a tak jsem ji nechtěl probouzet. Byla snad jedna hodina k ránu – pamatuji se, že skrze barevné sklo v okně svítil měsíc. Seděl jsem a hloubal. Vtom se náhle ozval nějaký zvuk.“

„Tak?“

„S počátku byl tichý – jako tikání. Pak se stával hlasitější a zřetelnější – bylo to jasné – ťuk – ťuk – ťuk. Ale teď přicházím k podivné shodě okolností, k oné věci, ze které vyrůstají báchorky, když je něco takového v rukou důvěřivých lidí. Musíte totiž vědět, že moje manželka klepala na dveře zvláštním způsobem. Bylo to opravdu jako drobný úryvek popěvku, který zahrála svými prsty. Zvykl jsem si to také a tak jsme oba věděli, když druhý z nás zaklepal. Nuže a tu se mi zdálo – ovšem moje mysl byla napjatá a abnormální –, že ťukání se ozývalo ve známém rytmu jejího klepání. Nemohl jsem uhodnout, odkud přichází. Můžete si představit, jak horlivě jsem se o to pokoušel. Bylo to nade mnou, kdesi v trámoví. Ztratil jsem pojem o čase. Řekl bych, že se to opakovalo nejméně dvanáctkrát.“

„Ach, tatínku, o tom jste mi nikdy neřekl!“

„Nikoliv, ale probudil jsem tě a požádal tě, abys se mnou byla na chvíli tiše vzhůru.“

„Ano, pamatuji se na to.“

„Nuže, seděli jsme, ale nic se neudálo. Neozval se již jediný zvuk. Ovšem, byl to klam. Nějaký hmyz ve dřevě. Nebo to klepala břečťanová větvička na zeď. Jen můj mozek k tomu přidal onen rytmus. Tak ze sebe činíme děti a pošetilce. Ale poskytlo mně to jisté poučení. Viděl jsem, jak i člověk prozíravý může být oklamán vlastním duševním pohnutím.“

„Ale jak víte, pane, že to přece jen nebyla vaše manželka?“

„Směšné, Malone! Směšné, pravím! Pravím vám, že jsem ji viděl v plamenech. Co tedy zbylo?“

„Její duše nebo její duch!“

Challenger zavrtěl smutně hlavou.

„Když se to drahé tělo rozpadlo ve své součástky – když jeho plyny odešly do vzduchu a když se jeho ostatní pevné zbytky proměnily v šedý popel – byl konec. Nic jiného nezbylo. Dohrála svoji úlohu, hrála ji krásně a ušlechtile. Bylo skončeno. Smrtí končí vše, Malone. Takové řeči o duši jsou animismem^8 divochů. Je to pověra, je to mythus. Jako fysiolog bych chtěl přivodit zločin nebo ctnost ovládnutím cévní soustavy nebo mozkovým podrážděním. Operativním zákrokem bych mohl učinit z Jekylla Hydeho.9 Někdo jiný by to zase svedl psychologickou sugescí.10 A ještě jinak to může učinit alkohol. Také jedy působí podobně. Směšné, Malone, směšné! Kam strom padne, tam leží! Není pražádného probuzení po smrti… noc – věčná noc… a dlouhý odpočinek pro unaveného dělníka.“

„Nu, to je smutná filosofie.“

„Lepší smutná nežli nesprávná.“

„Snad je to pravda. Je mužné a silné, když se dovedeme dívat do tváře nejhoršímu. Nechci vám odporovat. Můj rozum s vámi souhlasí.“

„Ale moje instinkty jsou proti tomu!“ zvolala Enida. „Ne, ne, nikdy tomu neuvěřím.“ A pak ovinula svoje paže o mohutnou, býčí šíji svého otce. „Neříkejte mně, tatínku, že vy s celým svým složitým duchem a podivuhodnou duší nebudete pak mít o nic více života než rozbité hodiny!“

„Čtyry džbery vody a pytel soli,“11 pravil Challenger a s úsměvem se vymanil z objetí své dcery. „Z toho je opravdu tvůj otec, milé děvče, a nejlépe bude, když se s tím tvá duše smíří! Ale je již za dvacet minut osm. Vraťte se sem, Malone, budete-li moci, a vypravujte mně pak o svém dobrodružství mezi těmi šílenci.“

2 Kapitola, ve které je popsán jeden večer v podivné společnosti

Milostná pletka mezi Enidou Challengerovou a Edwardem Malonem není pro čtenáře ani v nejmenším zajímavá, a sice z prostého důvodu, že ani v nejmenším nezajímá spisovatele. Neviditelné a nepozorovatelné lákadlo nezrozeného dítěte je u všech mladých lidí všední věcí. Ale v této kronice se chceme zabývat věcmi méně všedními a nanejvýš zajímavými. O poměru mezi oběma mladými lidmi byla učiněna zmínka jen proto, aby byly vysvětleny projevy upřímného a důvěrného přátelství, ke kterým v našem vypravování dochází. Jestli se lidské pokolení v něčem opravdu zlepšilo – alespoň v anglo-keltských zemích –, pak v tom, že prvotní náklonnosti a lstivé šalby minulosti se uvolnily a mladí muži a ženy se mohou stýkat na stejné úrovni, na úrovni čistého a poctivého přátelství.

Drožka dovezla oba dobrodruhy do Edgware Road a pak do jedné postranní ulice, která se jmenuje „Helbeck Terace“. Asi v její polovině byla temná čára domů přerušena zářící mezerou, kde se z otevřených vrat hrnula do ulice záplava světla. Drožka se zastavila a drožkář otevřel dvířka.

„Zde je spiritualistický chrám, pane,“ řekl. Když pak pozdravil za udělené spropitné, dodával sípavým hlasem člověka, který je zvyklý na každé počasí: „Řekl bych, že je to hloupost a pitomost, pane.“ Když tak ulevil svému svědomí, vylezl zase na kozlík a za okamžik se zadní rudá svítilna jeho vozu proměnila v kruh mizející v temnotě. Malone se zasmál.

„Hlas lidu, Enido! Veřejnost se dosud dále nedostala!“

„Nu my jsme se vlastně také dále nedostali!“

„Ano, ale jsme hotovi poskytnout jim příznivé příležitosti, kdežto tento drožkář, jak se mi zdá, nechce. Propána, budeme mít štěstí, jestli se tam dostaneme!“

U vchodu byl zástup a nějaký muž stál proti němu na schodech u dveří a mával rukama, aby dav zadržel.

„Je to marné, přátelé! Lituji velice, ale nemůžeme si pomoci. Dvakrát nám hrozilo stíhání, že jsme dovolili, aby byla naše místnost přeplněna.“ Pak počal žertovat. „Nikdy jsem neslyšel, že by pro něco takového upadla některá pravověrná církev do nesnází. Opravdu, pane, nestalo se to!“

„A já jsem přišla až z Hammersmithu,“ zalkal nějaký hlas. Světlo dopadalo na horlivou a úzkostlivou tvář malé ženy v černých šatech, která držela na rukou děcko.

„Vy jste přišla kvůli jasnovidce, paní,“ pravil uvaděč s pochopením. „Víte co, dejte mi svoji adresu, já vám napíši a paní Debbsová vám poskytne sezení zdarma. To bude lepší, než kdybyste v davu chtěla počítat s náhodou, když při nejlepší vůli nemůže dojít na každého. Budete ji mít alespoň sama pro sebe. – Ale pane, je marné se strkat… Co je to? Tisk?“

Po těch slovech uchopil Malonea za loket.

„Řekl jste tisk? Oh, tisk nás bojkotuje, pane. Jestli o tom pochybujete, podívejte se jen do týdenního seznamu bohoslužeb v sobotních Timesech. Z toho byste nepoznal, že existuje něco jako spiritualismus… U kterého jste listu, pane?… V Daily Gazette?… Nu tak, nu tak, je vidět, že pokračujeme! A tato dáma též?… Tedy zvláštní článek, to je hezké!… Držte se mne, pane, a já se přičiním – uvidíme, co bude možno! Zavřete dveře, Joe! Je to marné, přátelé! Jestliže se trochu zlepší fond na stavbu budovy, budeme mít pro vás víc místa. Nuže, slečno, tudy, je-li vám libo!“

Ukázalo se, že „tudy“ znamená jít ulicí dolů a pak jednou postranní uličkou, kterou se dostali k malým dveřím, nad nimiž bylo rudé světlo.

„Musím vás posadit na pódium – v celé dvoraně není jediné místo k stání.“

„Bože na nebi!“ zvolala Enida.

„Budete mít krásný rozhled, slečno, a když budete mít štěstí, možná budete i vy oslovena některým duchem. Často se stává, že právě ti, kteří jsou nejblíže média, mají nejlepší naději. Nuže, pane, vstupte sem!“

Byl tam malý, ne příliš čistý pokojík, na jehož špinavých a obílených stěnách viselo několik klobouků a svrchníků. Nějaká hubená žena, přísného pohledu, s očima, které jí hořely za brýlemi, si hřála vyzáblé ruce u malého ohně v kamnech. Nějaký veliký a tlustý muž s bezkrevnou tváří, skořicovými kníry a zvláštníma očima, jaké mívají námořníci konající daleké cesty, stál zády k ohni v typické anglické póse. Skupinu doplňoval malý holohlavý muž s brýlemi s rohovou obrubou a jeden velmi hezký a silný mladík v modrém vycházkovém oděvu.

„Ostatní šli již na pódium, pane Peeble. Je tam pouze pět sedadel pro nás,“ řekl onen tlustý muž.

„Vím to, vím to,“ odpověděl muž, kterému říkali pan Peeble. Jak se teď ve světle ukázalo, byl to nervosní, hubený a šlachovitý člověk. „Ale zde jsou zástupci tisku, pane Bolsovere. Daily Gazette – zvláštní článek… jmenují se Malone a Challengerová. Zde je pan Bolsover, náš předseda. Zde paní Debbsová z Liverpoolu, slavná jasnovidka. Zde je pan James a tento vysoký mladý muž je pan Hardy Williams, náš rázný tajemník. Pan Williams vybírá na fond pro budovu. Dejte si pozor na kapsy, když je pan Williams nablízku!“

Všichni se smáli.

„Sbírka přijde později,“ řekl pan Williams s úsměvem.

„Dobrý a povzbuzující článek je naší nejlepší sbírkou,“ pravil tlustý předseda. „Byl jste již někdy na schůzi spiritualistů, pane?“

„Ne,“ odpověděl Malone.

„Domnívám se tedy, že mnoho o věci nevíte?“

„Ne – nevím.“

„Nu, pak musíme očekávat přísný posudek. S počátku se do toho pustíte z hlediska humoristického. Musíme očekávat, že to vylíčíte velmi komicky. Nevím sice, co by v tom bylo žertovného, když běží o ducha například naší zemřelé manželky, ale je to věc vkusu a také vědění. Když to neznají, jak lze čekat, že by to přijali vážně? Nekárám je pro to! Většinou jsme byli kdysi právě takoví. Byl jsem též skeptik a materialista, až mne z toho jednou vytrhl můj starý otec, který přišel jako duch.“

„Dobře učinil!“ řeklo liverpoolské médium.

„To bylo poprvé, kdy jsem také shledal, že mám sám medijní síly. Viděl jsem ho tak, jako teď vidím vás.“

„Byl jedním z nás, když byl vtělen?“

„Nevěděl nic, tak jako já. Ale tam na druhé straně pokračují úžasně rychle, když se dostanou do styků s pravými lidmi.“12

„Je nejvyšší čas!“ řekl pan Peeble, zavíraje víčko svých hodinek. „Vy budete sedět vpravo od předsedy, paní Debbsová. Půjdete napřed? Pak vy, předsedo. Pak vy dva a poté já. Vy jděte vlevo, pane Hardy Williamsi, a řiďte zpěv. Je třeba, aby se obecenstvo trochu rozehřálo, a vy to dovedete. Nuže tedy, prosím!“

Pódium bylo již naplněno, ale příchozí se ubírali dopředu za tlumeného, důstojného vítání. Pan Peeble se trochu tlačil a napomínal, a tak se na konci lavic objevila dvě místa, na která usedla Enida s Malonem. Toto uspořádání se jim dobře hodilo, poněvadž za clonou lidí před sebou mohli dobře používat své zápisníky.

„Jaký máte dojem?“ zašeptala Enida.

„Dosud nemám žádný!“

„Já též ne,“ pravila Enida, „ale přesto je to velmi zajímavé.“

Lidé, kteří něco berou vážně, jsou vždy zajímaví, ať s nimi souhlasíte či nikoliv, a zde není možno pochybovat, že tito lidé jsou nejvýš vážní. Dvorana byla nabita, a když jste se dívali dolů, viděli jste řady zdvižených obličejů, podivně stejných typů, přičemž sice převládaly ženy, ale muži se jim co do počtu značně blížili. Ráz těchto přítomných neprozrazoval ani přílišnou významnost ani velkou vzdělanost, ale byl to nepopiratelně typ poctivých, zdravých a rozumných lidí. Byli tu malí obchodníci, prodavači a prodavačky z krámů, lepší řemeslníci, ženy z nižších a středních tříd sklíčené domácími starostmi, někdy také mladí lidé, hledající nějakou sensaci – takový dojem činilo shromáždění na vycvičeného pozorovatele Malonea.

Tlustý předseda se zvedl a vztáhl ruku.

„Milí přátelé,“ pravil, „zase jsme musili vyloučit velmi mnoho lidí, kteří chtěli být dnes večer s námi. Vše je otázkou stavebního fondu a pan Williams, který sedí zde vlevo, bude rád, když se mu stran toho přihlásíte. Minulého týdne jsem byl v jednom hotelu a tam měli v přijímací kanceláři pověšené návěští: ‚Šeky se nepřijímají‘. Náš bratr Williams mluví jinak. Jen to s ním zkuste!“

Obecenstvo se smálo. Ovzduší se podobalo tomu, jaké vládne spíše v síni pro přednášky nežli v nějakém chrámu.

„Než usednu, chci se ještě zmínit o jedné věci. Nejsem zde, abych mluvil. Jsem tu pouze jako předsedající a této úloze chci dostát. Žádám od vás obtížnou věc. Chci, aby spiritualisté nepřicházeli za nedělních večerů. Zabírají místo tazatelům, kteří to potřebují. Vy můžete použít dopolední bohoslužby. Pro naši věc je lepší, když zde bude místo pro cizince. Vy to již znáte a poděkujte za to Bohu. Dejte teď příležitost také jiným!“ Poté předseda ztěžka klesl do svého křesla.

Pan Peeble vyskočil. Bylo zřejmé, že je to muž užitečný pro vše, člověk, jaký se objevuje v každé společnosti a který ji nepochybně také ovládne. Se svým hubeným a horlivým obličejem a vymršťujícíma se rukama byl něco víc než živý drátek – byl celým svazkem živých drátků. Zdálo se, že z konců jeho prstů srší elektřina.

„Hymna, číslo první!“ vykřikl.

Harmonium zahučelo a shromáždění vstalo. Byla to krásná hymna a všichni ji pěli s chutí.

„Světem prošel živý dech,

s nebes věčných břehů,

duše, které odešly,

nesou lásku, něhu.“

A když zazněl refrén, ve zpívajících hlasech bylo slyšet jisté nadšení:

„A tak pějem s radostí,

jásot v srdce vniká:

‚Hrobe, kde tvé vítězství,

smrti, kde tvá dýka?‘“

Ano, tito lidé to mínili dozajista vážně. A zdálo se, že duševně nejsou nijak slabší než jejich spolubližní. Přece však Enida i Malone cítili velikou soustrast, když se na ně dívali. Jak je smutné, když jsou zklamáni ve věci tak vážné jako tato, když jsou šizeni podvodníky, kteří zneužívají jejich nejposvátnějších citů a jejich milovaných mrtvých jako záminky, aby je mohli podvádět! Co vědí tito lidé o zákonech důkazů, o chladných a nezměnitelných výrocích vědeckých zákonů? Ubozí, vážní, poctiví a klamaní lidé!

„A teď!“ vykřikl pan Peeble, „požádáme pana Munroa z Austrálie, aby nám přednesl nějakou modlitbu.“

Jakýsi podivný starý muž s rozcuchanými vousy a s dřímajícím ohněm v očích se zvedl a několik vteřin tak stál, dívaje se k zemi. Pak počal pronášet modlitbu, velmi prostou a naprosto nepřipravenou. Malone zachytil první větu: „Ach, Otče, jsme lidmi velmi nevědomými a nevíme dobře, jak se máme k Tobě blížit, ale chceme se k Tobě modlit, jak nejlépe dovedeme.“ Vše bylo v této pokorné tónině. Enida a Malone si vyměnili rychlý pohled správného ocenění.

Pak byla zapěna ještě jedna hymna, která však neměla tak veliký účinek jako prvá, a potom předseda oznámil, že pan James Johnes ze Severního Walesu přednese v transu řeč, která bude obsahovat názory známého jeho řídícího ducha Alasha z Atlantis.13

Pan James Jones, malý mužík rychlých pohybů a rozhodného chování, oděný do vybledlých kostkovaných šatů, předstoupil do popředí, a když asi minutu stál tiše, jakoby v hlubokém zadumání, náhle sebou prudce trhl a začal mluvit. Nutno říci, že kromě strnulého pohledu a zírání do prázdna nebylo nic, co by prozrazovalo, že mluví někdo jiný než pan James Jones ze Severního Walesu. Nutno také poznamenat, že otřásl-li se pan Jones na počátku, došlo později na posluchačstvo, aby se otřáslo také. Když připustíme, že jeho tvrzení bylo pravdivé, dokázal jasně, že duch z Atlantis může být dokonale nudný. Mluvil rozvláčně, ploše a nejapně, a Malone pošeptal Enidě, že je-li Alasha správnou ukázkou obyvatelstva oné země, je jen dobře, když jeho domovinu bezpečně pohltil Atlantický oceán.14 Když se pak s novým komickým otřesem probudil z transu, vyskočil předseda s křesla s neobvyklou křepkostí, což dokazovalo, že se chce vyhnout nebezpečí, aby se snad Atlantovec nevrátil.

„Dnešního večera,“ zvolal, „je zde přítomna paní Debbsová, známá jasnovidka z Liverpoolu. Paní Debbsová, jak již mnozí z vás vědí, je bohatě nadána některými dary ducha, o nichž mluví svatý Pavel, a mezi nimi je také dar rozeznávání duchů. Tyto věci jsou podepřeny zákony, které nemůžeme ovládnout, ale je k tomu podstatně třeba sympatického ovzduší, a proto vás paní Debbsová žádá o dobré myšlenky a modlitby, až se bude snažit vstoupit do styku s některými světelnými bytostmi z druhého břehu, které nás snad dnešního večera poctí svojí přítomností.“15

Předseda se posadil a paní Debbsová vstala za diskrétního potlesku. Stála pak před čekajícím posluchačstvem a byla velmi hubená a bledá, ale vysoké postavy. Měla orlí profil a její oči jasně zářily za brýlemi se zlatou obrubou. Hlavu měla skloněnou. Zdálo se, že něčemu naslouchá.

„Záchvěvy!“ vykřikla konečně. „Potřebuji pomocné záchvěvy! Prosím vás, zahrajte mně na harmonium nějaký verš!“

Nástroj zahučel doprovod k písni „Ježíši, miláčku mé duše!“. Obecenstvo sedělo tiše v očekávání a trochu v uctivé bázni. Síň nebyla příliš jasně osvětlena a v koutech číhaly temné stíny. Médium dosud sklánělo hlavu, jako by napínalo sluch. Pak zvedlo ruku a hudba umlkla.

„Hned! Hned! Všeho do času!“ řekla žena, obracejíc se k někomu neviditelnému. Potom řekla ke shromáždění: „Cítím, že podmínky nejsou dnes večer právě nejlepší. Ale přičiním se co nejlépe a oni také. Ale nejdříve k vám musím promluvit!“

A pak mluvila. To, co pravila, se oběma cizincům zdálo jako naprostý žvást. Nebyl v tom logický smysl a spojení, ač tu a tam některá fráze nebo věta upoutala pozornost. Malone vložil svoje plnicí pero do kapsy. Bylo zbytečné zapisovat výroky šílené ženy. Jakýsi spiritualista, který mu seděl po boku, viděl jeho zmatek a nechuť a naklonil se k němu.

„Ona se ladí. Hledá délku své vlny,“ zašeptal k novináři. „Vše záleží na vibracích. Ach, již to má!“

Žena se zamlčela uprostřed věty. Její dlouhá paže a chvějící se ukazováček se napřáhly. Ukazovala na jednu starší ženu, sedící ve druhé řadě.

„Vy! Ano, vy s tím rudým perem. Ne, ne vy, ta silná paní vpředu. Ano, vy! Za vámi se objevuje duch. Je to muž. Je to vysoký muž – měří snad šest stop. Má vysoké čelo, oči modré nebo šedé, dlouhou bradu, hnědé vousy a ve tváři vrásky. Poznáváte ho, milá přítelkyně?“

Tlustá žena vypadala poděšeně, ale vrtěla hlavou.

„Nuže, snad budu s to, abych vám pomohla. Drží ve výši nějakou knihu – hnědou knihu se sponou. Je to účetní kniha, jakou mají v pisárnách. Čtu slova: ‚Kaledonská pojišťovna‘. Pomohlo vám to?“

Tlustá žena našpulila rty a prudce zavrtěla hlavou.

„Nuže, mohu vám povědět ještě něco dalšího. Zemřel po dlouhé nemoci. Poznávám, že to byla choroba plicní – záducha.“

Tlustá žena dosud nic nechápala, ale nějaká malá, hněvivě vypadající a červená žena, která seděla o dvě místa dále, najednou vyskočila.

„To je můj muž, paní! Řekněte mu, že s ním již nechci nic mít!“ A posadila se s největší rozhodností.

„Ano, je to správně! Teď se k vám blíží. Dříve byl u té druhé ženy. Chce vám říci, že lituje. Víte přece, že by nebylo dobře chovat k zemřelým tvrdé city. Odpusťte a zapomeňte. Již je po všem. Slyším pro vás poselství, které zní: ‚Učiň to a moje požehnání budiž s tebou!‘ Znamená to pro vás něco?“

Pohněvaná paní vypadala teď poděšeně a přisvědčovala.

„Výborně,“ řekla jasnovidka a pak náhle napřáhla ukazováček směrem k zástupu u dveří. „Platí to vojínovi!“ řekla.

Nějaký vojín v khaki stál před skupinou jiných lidí a vypadal velmi překvapeně.

„Co je pro mne?“ tázal se.

„Je zde nějaký vojín. Má odznaky desátníka. Je to vysoký muž a má prošedlé vlasy. Na ramenou má žluté pruhy. Vidím začáteční písmena J. H. Znáte ho?“

„Ano – ale on je mrtev!“ řekl voják.

Nevěděl totiž, že je to schůze spiritualistů a celé to jednání mu bylo tajemstvím. Jeho sousedé mu věci rychle vysvětlovali. „Bože můj!“ zvolal vojín a pak zmizel za všeobecného tichého smíchu. V přestávce slyšel Malone neustálé mumlání média, které mluvilo s někým neviditelným.

„Ano, ano, počkejte, až na vás dojde! Mluvte, ženo! Nu, postavte se vedle něho. Jak bych to mohla vědět? Ano, učiním to, budu-li moci.“ Byla jako uvaděč nebo dveřník v divadle, který řídí přístup obecenstva.

Její následující pokus byl naprostým nezdarem. Jakýsi usedlý muž s hustými licousy na tvářích nechtěl mít naprosto nic s jistým starším pánem, který tvrdil, že je jeho příbuzný. Médium pracovalo s podivuhodnou trpělivostí a přicházelo vždy s novými a novými podrobnostmi, ale věc nijak nepostupovala.

„Jste spiritualista, příteli?“

„Ano, již deset let.“

„Nuže, pak víte, že jsou často obtíže.“

„Ano, vím to.“

„Přemýšlejte o tom. Možná, že na to přijdete později. Musíme to nechat tak, jak to je. Jen lituji vašeho přítele.“

Pak byla přestávka, ve které si Malone s Enidou šeptali důvěrné poznámky.

„Co o tom soudíte, Enido?“

„Nevím. Jsem zmatena.“

„Já se domnívám, že polovina toho je uhodnuta a druhá polovina se dá vysvětlit pomocí důvěrníků. Ti lidé jsou vesměs téže církve a přirozeně navzájem znají svoje záležitosti a životní okolnosti. A kdyby je neznali, mohou se zeptat.“

„Někdo řekl, že je to prvá návštěva paní Debbsové!“

„Ano, ale mohli ji na to snadno připravit. Je to vše chytrácký podvod a klam. Musí to tak být – představte si, co by to znamenalo, kdyby tomu tak nebylo!“

„Snad je to telepatie.“16

„Ano, také něco z toho. Slyšte! Již je v tom zase!“

Následující pokus média byl šťastnější. Jakýsi truchlivý muž vzadu v síni hned poznal podle popisu svoji zemřelou manželku.

„Slyším jméno Walter.“

„Ano, to jsem já.“

„Ona vám říkala ‚Wate‘?“

„Ne!“

„Nuže, teď vám říká ‚Wate‘. Praví: ‚Řekni Watovi, aby ode mne pozdravoval děti!‘ – Má o děti starosti. Tak ji slyším!“17

„Ona se o děti vždycky starala.“

„Nu ano, duchové se nijak nemění. Nábytek – mluví něco o nábytku – říká, že jste jej odstranil. Je to správné?“

„Nu, to jsem přece mohl!“

Shromáždění se počalo chechtat. Bylo velmi podivné, jak se nejvážnější stránka neustále mísila se stránkou komickou – je to zvláštní, ale přece jenom velmi přirozené a lidské.

„Něco vám vzkazuje,“ ozvalo se médium: „Ten člověk zaplatí najednou a vše bude dobře. Buď dobrým hochem, Wate, a pak zde budeme šťastnější, než jsme byli kdykoliv na zemi.“

Oslovený muž z obecenstva si přetřel rukou oči. Zatím zřecí médium stálo nerozhodně a štíhlý, mladý tajemník se zpola zvedl a něco mu pošeptal do ucha. Žena vrhla rychlý pohled přes rameno směrem k hostům.

„Ještě se k tomu vrátím,“ pravila.

Potom popsala shromáždění ještě dvě bytosti, ale oba popisy byly dosti nejasné, ač obě bytosti byly s jistou zdrženlivostí poznány. Bylo zvláštní, že podrobnosti, které líčila při těchto popisech, byly takové, že nebylo naprosto možné, aby je viděla na onu vzdálenost. Tak popisovala jednu postavu, o které tvrdila, že se vytvořila na vzdáleném konci dvorany, ale přitom udávala barvu jejích očí, jakož i podrobnosti jejího obličeje. Malone si věc zaznamenal, domnívaje se, že by to mohl využít ke zničující kritice. Právě si to zapisoval, když vtom hlas ženy zazněl hlasitěji. Zvednuv hlavu, viděl, že se k němu otočila tváří a jak se její brýle blýskají.

„Neděje se často, že bych z pódia něco vykládala,“ pravila, přičemž obracela obličej ze strany na stranu střídavě ke shromáždění a k Maloneovi, „ale máme zde dnešního večera přátele a snad by je zajímalo vstoupit do styku se světem duchů. Tam za tím pánem s knírky pod nosem se tvoří jakási bytost – ano, za pánem, který sedí vedle mladé dámy. Ano, pane, právě za vámi. Je to muž prostřední výšky, spíše malý. Je to starší muž – je mu přes šedesát, má bílé vlasy, zahnutý nos a bílé, nepříliš dlouhé vousy na bradě, jakým se říká ‚kozí bradka‘. Slyším, že není vaším příbuzným, nýbrž přítelem. Připomíná vám to někoho, pane?“

Malone zavrtěl hlavou s jistým opovržením. „Ten popis by se hodil skoro na každého starého muže,“ zašeptal k Enidě.

„Pokusíme se zjistit některé další podrobnosti. Onen muž má na obličeji hluboké vrásky. Řekla bych, že za svého života na zemi byl člověkem velmi popudlivým. Ve svém chování byl rychlý a nervosní. Pomáhá vám to, abyste ho poznal?“

Malone znovu zavrtěl hlavou.

„Nesmysl. Úplný nesmysl!“ zamumlal.

„Zdá se však, že tato bytost je ve velikém napětí, a proto pro ni musíme učinit co můžeme. Teď zvedá nějakou knihu. Je to učená kniha. Otvírá ji a já v ní vidím obrazy. Snad tu knihu napsal – nebo snad z ní učil. Ano, kývá hlavou – vyučoval z ní. Byl to učitel.“

Malone neodpovídal.

„Nevím, co bych ještě dál udělala. Ach, teď je tu něco! Onen muž má pod pravým obočím mateřské znaménko.“18

Malone sebou trhl, jako by byl bodnut.

„Mateřské znaménko?“ zvolal.

Spatřil, jak se brýle média zableskly.

„Jsou to dvě mateřská znaménka, jedno velké a jedno malé.“

„Můj Bože!“ vyrazil ze sebe Malone. „Je to profesor Summerlee!“

„Ach, tedy jste ho poznal! Něco vám vzkazuje: ‚Pozdravujte starého…‘ Je to jakési dlouhé jméno a začíná písmenem Ch. Nemohu však to slovo opakovat. Znamená to něco?“

„Ano.“

V témže okamžiku se médium obrátilo a popisovalo jakousi bytost někomu jinému. Avšak na pódiu teď seděl muž, jehož nitrem bylo velmi otřeseno.

V této chvíli došlo při této veřejné seanci k pozoruhodnému vyrušení, které překvapilo stejně posluchačstvo i oba hosty. Vedle předsedy se objevil jakýsi vysoký, vousatý muž s bledou tváří, který byl oděn jako nějaký lepší řemeslník a jenž klidně a důrazně zvedl pravici jako člověk, který je zvyklý vynutit si autoritu. Pak se zpola obrátil a řekl něco panu Bolsoverovi.

„Zde je pan Miromar z Dalstonu,“ řekl předseda. „Pan Miromar chce oznámit jakousi zprávu. Jsme vždycky rádi, když něco slyšíme od pana Miromara.“

Oba zpravodajové viděli obličej příchozího jen napůl, ale oba byli dojati jeho ušlechtilým chováním, jakož i mohutnými obrysy jeho hlavy, která dokazovala, že tento muž má neobyčejné intelektuální schopnosti. Když mluvil, zněl jeho hlas jasně a příjemně, rozléhaje se po celé síni.

„Bylo mně rozkázáno, abych pronesl tuto zprávu, kdekoliv se domnívám, že jsou uši, které slyší. Je zde několik lidí, kteří jsou pro tuto zvěst připraveni, a proto jsem přišel. Neviditelné bytosti si přejí, aby lidské pokolení postupně chápalo situaci, která nastala tak, aby se zmenšil náraz nebo postrach. Jsem jeden z několika, kteří jsou vyvoleni, aby tuto zvěst rozhlásili.“

„Obávám se, že je to nějaký blázen!“ zašeptal Malone, drže zápisník na kolenou, a při tom rychle zapisoval. Mezi obecenstvem byl jakýsi všeobecný sklon k smíchu. Ale v chování a hlase onoho muže přece jen bylo něco, co všechny nutilo soustředit se na každé jeho slovo.

„Vývoj věcí teď dosáhl vyvrcholení. Dokonce myšlenka pokroku byla zhmotněna. Pokrok teď znamená jít rychle vpřed, posílat rychle zprávy a stavět nové stroje. Ale to všechno je odklon od skutečného pokroku. Je jen jediný skutečný pokrok – totiž pokrok duchovní. Lidstvo dává tomuto duchovnímu pokroku nepravou daň, a přitom se tlačí na falešnou cestu hmotné vědy.

Ústřední duchovní Bytost^19 uznala, že uprostřed veškeré netečnosti je také velmi mnoho poctivé pochybnosti, která starým náboženským soustavám přerostla přes hlavu, a proto jsou nové důkazy oprávněné. Proto také nové důkazy byly seslány – jsou to důkazy, které způsobily, že život po smrti je jasný jako slunce na nebi. Učenci se tomu smáli, církve to zatracovaly a věc se stala terčem novin a obecenstvo ji s opovržením zamítlo. Ale to byl poslední a největší omyl lidstva.“

Obecenstvo teď zvedalo brady. Takové všeobecné filosofické názory byly jaksi pod jeho duševním obzorem. Ale slova byla přece příliš jasná, takže je pochopilo. Ozvalo se mručení souhlasu a pochvaly.

„Věc se teď zdála beznadějnou. Všechno vyvrcholilo tak, že vše bylo zbaveno přehledu. Proto bylo třeba něčeho přísnějšího, neboť dar nebes byl odmítnut. Rána dopadla. Miliony mladých lidí ležely mrtvi na zemi. A dvakrát tolik jich bylo zmrzačeno. To byla první boží výstraha lidstvu. Ale byla marná. Tupý materialismus převládal stejně jako dřív. Byla poskytnuta léta milosti, ale kromě duchovního hnutí, jaká vidíme v chrámech, jako je tento, nebyla nikde vidět žádná změna. Národy na sebe kupily nové náklady hříchu a hřích je vždy třeba usmířit. Z Ruska se stala stoka. Německo nelitovalo svého děsného materialismu, který byl prvou příčinou války. Španělsko a Itálie postupně upadly do atheismu a pověr. Francie nemá náboženský ideál. Anglie byla zmatena a roztříštěna a je naplněna nepravými sektami, které v sobě nemají ani špetky pravého života. Amerika zneužila své nádherné příležitosti a místo aby se stala milující mladší sestrou zasažené Evropy, zdržuje veškerou národohospodářskou obnovu svými peněžními nároky, zneuctila podpisu svého vlastního presidenta a nechtěla se připojit k mírové lize, která byla jedinou nadějí budoucnosti. Všichni zhřešili, ale někteří více než jiní a jejich tresty budou přímo úměrné hříchu. A tresty se dostaví brzy.

A toto jsou slova, která mně bylo rozkázáno vám říci. Přečtu je, aby snad nedošlo k nějakému zkomolení.“

Vyňal z kapsy proužek papíru a četl:

„Nechceme snad, aby lidé byli postrašeni, nýbrž přejeme si, aby se počali měnit – aby se vyvíjeli dále na dráze duchovnější. Nepřejeme si, aby se lidé stali nervosními, nýbrž aby se připravovali, dokud je ještě čas. Svět nemůže jít dál tak, jako to činil dosud. Kdyby se tak dělo, byl by zničen. A především musíme odstranit temný mrak theologie, který přišel a stojí mezi lidstvem a Bohem.“

Potom složil papír a vsunul jej zase do kapsy.

„O toto jsem byl tedy požádán, abych vám to pověděl. Rozšiřujte tuto zvěst všude, kde se vám bude zdát, že je okno do duše otevřeno. Řekněte jim: ‚Čiňte pokání! Přetvořte se! Doba je přede dveřmi!‘“

Zamlčel se a zdálo se, že se chce obrátit. Kouzlo, které přinesl, přešlo. Posluchačstvo se pohnulo se šumotem a opíralo se zase zády ve svých křeslech. Pak se odzadu ozval nějaký hlas.

„Znamená to konec světa, pane?“

„Nikoliv,“ pravil cizinec krátce.

„Je to druhý příchod Spasitele?“ tázal se jiný hlas.

„Ano.“

Pak se muž rychlými, lehkými kroky ubíral mezi židlemi na pódiu a zůstal stát u dveří. Když se Malone obrátil, cizinec již zmizel.

„Je to jeden z těch fanatiků, kteří hlásají druhý příchod Spasitele!“ zašeptal Malone Enidě. „Je jich spousta – jsou tu christadelphiáni, russellitové, badatelé v bibli a bůhví kdo ještě. Ale byl to zajímavý člověk.“20

„Velice,“ řekla Enida.

„Jsem přesvědčen, že jste se všichni velice zajímali o to, co řekl náš přítel,“ pravil předseda. „Pan Miromar srdečně sympatisuje s naším hnutím, ačkoliv nelze říci, že by k nám náležel. Jsem si však jist, že na našem pódiu je vždy vítán. Pokud se týče jeho proroctví, zdá se mi, že svět prožil již dost strastí, takže není třeba očekávat ještě další. Je-li tomu tak, jak náš přítel řekl, nemůžeme mnoho učinit, abychom věci napravili. Můžeme se jen oddávat své denní práci, vykonávat ji pokud možno nejlépe a veškeré události očekávat s plnou důvěrou v pomoc shora. Kdyby již zítra nastal den posledního soudu,“ dodával s úsměvem, „musil bych se ještě dnes podívat do svého skladiště! Teď budeme pokračovat ve své práci.“

Potom pronesl řeč mladý sekretář, žádaje mohutným hlasem peněžité příspěvky na stavební fond. „Je to hanba, když pomyslíme, že víc lidí musí zůstat na ulici, než se jich vejde do této budovy, tak jako dnešního nedělního večera. My všichni věci sloužíme a nikdo si za to nevezme ani haléř. Médium, paní Debbsová, je zde na své vlastní útraty. Než však můžeme začít se stavbou, potřebujeme ještě tisíc liber. Je zde mezi námi jeden bratr, který uvalil na svůj dům hypotéku, aby nám pomohl. Budete-li pracovat v takovém duchu, vyhrajete. A teď uvidíme, co pro dnešní večer můžete učinit.“

Poté kolovalo několik talířů a při tom byla zapěna hymna, doprovázená cinkáním mincí. Enida a Malone hovořili tlumenými hlasy.

„Víte přece, že profesor Summerlee zemřel loňského roku v Neapoli.“

„Ano, pamatuji se na něho dobře.“

„A starý Ch. je ovšem váš otec!“

„Bylo to skutečně podivuhodné.“

„Ubohý starý Summerlee. Domníval se, že život po smrti je směšností! A teď je tu – nebo se zdá být!“

Polévkové talíře se po chvíli vrátily naplněné většinou hnědými mincemi, které byly vysypány na stůl, přičemž horlivé oko tajemníka odhadovalo jejich cenu. Potom malý, rozcuchaný muž z Austrálie vyslovil díkuvzdání stejným prostým způsobem, jako při modlitbě zahajovací. Nebylo třeba apoštolského následovnictví, ani vkládání rukou, abyste vycítili, že jeho slova vycházejí z lidského srdce a že mohou stoupat přímo k Bohu. Potom shromáždění vstalo a zapělo konečnou hymnu na rozloučenou – byl to nápěv, který se vléval do duše, a měl smutný, ale krásný refrén: „Bůh vás ochraňuj, než setkáme se příště!“ Enida byla překvapena, když ucítila, že jí po tvářích stékají slzy. Tito vážní, prostí lidé u ní svými přímými metodami učinili víc než nádherná bohoslužba a hřímající hudba v katedrále.

Pan Bolsover, tlustý předseda, odešel do čekárny, a za ním se odebrala paní Debbsová.

„Očekávám, že teď odejdete a že nám to pak v novinách povíte,“ řekl předseda se smíchem. „Ale my jsme na to již zvyklí, pane Malone. Nic si z toho neděláme. Ale jednoho dne se dožijete obratu. Takové novinářské články jednou pozvednou odboj.“

„Ujišťuji vás, že o tom budu psát poctivě.“

„O nic jiného nežádáme.“

Zatím se médium opíralo loktem o krbovou římsu, vážně a zamyšleně.

„Obávám se, že jste unavená,“ řekla Enida.

„Nikoliv, slečno, nejsem nikdy unavená, když konám svoji práci ve prospěch spiritismu. O to se již duchové postarají.“

„Směl bych se vás otázat,“ odvážil se říci Malone, „zdali jste znala profesora Summerleea?“

Médium zavrtělo hlavou.

„Nikoliv, pane, nikoliv. Lidé si vždycky myslí, že jsem ony osoby znala. Ale neznám z nich nikoho. Přijdou a já je popisuji.“

„A jak jste obdržela onu zprávu?“

„Jasnoslyšením. Slyším to. Slyším je neustále. Všechny ty ubohé bytosti si přejí se dorozumět a tahají mne, strkají mne a kupí se okolo mne na pódiu. ‚Potom mne – mne – mne!‘ To stále slyším. Přičiňuji se co nejlépe, ale nemohu všem stačit.“21

„Mohl byste mi něco říci o onom prorokovi?“ tázal se Malone předsedy. Pan Bolsover s úsměvem pokrčil rameny, jako by se chtěl omluvit.

„Je to člověk samostatný a nezávislý. Vídáme ho tu a tam jako nějakou kometu, která se náhle objevila. Mimochodem, vzpomínám si, že prorokoval válku. Já sám jsem člověk praktický. Dost na tom, že každý den má svoji trampotu. A my dostáváme dost hotových peněz, aniž bychom dělali nějaké dluhy. Nuže, dobrou noc! Pište o nás dobře – pokud možno!“

„Dobrou noc!“ řekla Enida.

„Dobrou noc!“ pravila paní Debbsová. „Mimochodem, slečno, jste médium! Dobrou noc!“22

A pak se ocitli na ulici a vdechovali dlouhými doušky noční vzduch. Po ovzduší v nacpané dvoraně se jim zdál sladký. Za minutu potom se ocitli v ruchu Edgware Road a Malone zavolal drožku, aby je dovezla do Victoria Gardens.

3 Kapitola, ve které profesor Challenger projeví svůj názor

Enida nastoupila do drožky a Malone ji následoval. Vtom ho někdo zavolal jménem a po ulici k nim běžel jakýsi muž. Byl vysoký, středního věku, hezký a vkusně oděný a měl hladce oholený obličej s výrazem sebedůvěry, jaký mívá dovedný lékař.

„Haló, Malone! Počkejte!“

„Ach, vždyť to je Atkinson! Enido, dovolte, abych vám ho představil. Zde pan Atkinson z nemocnice St. Mary, o kterém jsem mluvil s vaším otcem. Chcete, abychom vás svezli? Jedeme směrem k Victorii.“

„Znamenité!“ A lékař pak rovněž usedl do drožky. „Byl jsem překvapen, když jsem vás viděl na schůzi spiritualistů.“

„Byli jsme tam jenom jako zpravodajové. Slečna Challengerová i já – jsme novináři.“

„Ach ovšem! Jste u Daily Gazette, domnívám se, tak jako předtím? Budete tedy mít o jednoho odběratele více, neboť jsem zvědav, co učiníte z dnešních zkušeností.“

„Budete musit čekat až do soboty. Články vycházejí postupně.“

„Ach, ujišťuji vás, že tak dlouho nemohu čekat. Co o tom napíšete?“

„Nevím, opravdu. Zítra si musím pečlivě přečíst svoje poznámky a promyslit si je a pak bude nutno, abych srovnal svoje dojmy se svojí kolegyní. Musíte totiž vědět, že moje kolegyně má intuici, která má ve věci náboženství takovou cenu!“

„A jaké je vaše vnuknutí, slečno Challengerová?“

„Dobré – ano, dobré! Ale božínku, jaká je to zvláštní směs!“

„Ano, skutečně. Byl jsem u nich několikrát a vždycky to v mé duši zanechá stejně smíšené dojmy. Něco z toho je směšné a něco může být nepoctivé, ale přece jenom je to jasně přímo zázračné.“

„Ale vy nejste u novin – proč tam tedy chodíte?“

„Poněvadž se o to hluboce zajímám. Musíte vědět, že studuji psychismus a že tak činím již několik let. Nenáležím k lidem přesvědčeným, ale mám k tomu sklon a mám dost smyslu pro tyto věci, abych poznal, že když se zdá, jako bych seděl s nějakou osobou, abych věc posuzoval, může tato osoba ve skutečnosti sedět se mnou, aby posuzovala mne!“

Malone přisvědčil kynutím hlavy.

„Je to ohromné. Poznáte to, až se s tím více sblížíte. Je to asi půl tuctu ohromných otázek v jediné. A vše to je v rukou těchto dobrých lidí bez nároků, kteří s nebezpečím osobních ztrát a bez jakéhokoliv povzbuzení věc šíří dále, a to už přes sedmdesát let. Velice se to podobá vzniku křesťanství. To bylo také rozšiřováno otroky a podřízenými, až se konečně dopracovalo do výše. Uplynulo tři sta let mezi césarovým otrokem a césarem, jenž obdržel světlo.“

„Avšak ten kazatel!“ zvolala Enida s odporem.

Pan Atkinson se zasmál.

„Míníte tím našeho přítele z Atlantidy? Jak to bylo hrozně nudné! Přiznávám, že nevím, co si s takovými produkcemi počít. Myslím, že je to sebeklam a dočasné vynoření nějaké osobnosti, z jakéhosi nového břehu, která se tímto způsobem dramatizuje. Jediná věc, o které jsem přesvědčen, je to, že to není žádný skutečný obyvatel Atlantidy, který sem přichází z dlouhé cesty se strašným nákladem nesmyslů.23 Avšak jsme již na místě.“

„Musím tuto mladou dámu bezpečně a šťastně odevzdat jejímu otci,“ řekl Malone. „Hleďte, Atkinsone, neopouštějte nás! Profesor vás rád uvidí.“

„Jakže, v této hodině? Vždyť mne shodí se schodů!“

„Slyšel jste asi špatné pověsti!“ řekla Enida. „Ve skutečnosti to není tak zlé. Někteří lidé ho rozčilují, ale jsem si jista, že vy k nim nepatříte. Nechcete se o to pokusit?“

„S tímto povzbuzením zajisté.“ A potom všichni tři kráčeli jasně osvětlenou zevní chodbou ke zdviži.

Challenger, oděný teď v jasně modrém županu, je očekával s napětím. Díval se na Atkinsona, jako se bojovný buldog dívá na nějakého cizího psa. Jeho prohlídka, jak se zdálo, ho uspokojovala, neboť zamručel, že ho Atkinsonova návštěva těší.

„Znám vaše jméno, pane, a vím také o vaší rostoucí pověsti. Je mi známo, že loňského roku vznikl jistý ruch, když jste provedl onu operaci s odstraněním nervového provazce. Byl jste tam snad také mezi těmi blázny?“

„Nuže ano, když je tak nazýváte!“ řekl Atkinson se smíchem.

„Bože na nebesích, jak jinak je mám nazývat? Vzpomínám si teď, že můj mladý přítel zde (Challenger měl ve zvyku mluvit o Maloneovi, jako by to byl nadaný desetiletý chlapec) mně řekl, že tento předmět studujete.“ A pak se hlučně a urážlivě zasmál. „Nejvhodněji studujeme lidstvo, když studujeme strašidla, že ano, pane Atkinsone!“

„Tatíček o tom skutečně nic neví, a proto nebuďte uražen!“ pravila Enida. „Ale ujišťuji vás, tatínku, že by vás to bylo zajímalo.“ A potom počala načrtávat jejich dobrodružství, ačkoliv byla neustále přerušována poznámkami, vzdechy, vrčením a posměšnými výkřiky. Teprve když dospěla k líčení episody se Summerleem, nemohl Challenger zadržet rozhorlení a opovržení. Ta stará sopka zvedla hlavu a na hlavu posluchačů se vyvalil celý proud potup.

„Ti rouhaví bídníci!“ volal profesor. „Když si pomyslíme, že nenechají v klidu spát v hrobě ani starého, ubohého Summerleea. Za jeho života jsme měli jisté spory a musím připustit, že jsem byl nucen přijmout jistý odměřený názor o jeho inteligenci, ale kdyby se vrátil ze záhrobí, jistě by nám mohl říci něco, co by stálo za poslech. Je to směšnost – je to bídná a neslušná směšnost, přijít s něčím takovým. Musím se postavit proti tomu, aby se kterýkoliv můj přítel stal loutkou pro smích takovému shromáždění bláznů. Že se nesmáli? Musili se smát, když slyšeli vzdělaného muže, člověka, s nímž jsem stál na stejné úrovni, mluvit takový nesmysl. Pravím, že to byl nesmysl! Neodporujte mi, Malone! Nepřeji si to! Jeho zvěst je jako dodatek k nějakému dopisu školačky. Může to být něco jiného než nesmysl, když to vychází z takového pramene? Nesouhlasíte se mnou, pane Atkinsone? Ne? Doufal jsem od vás v něco lepšího!“

„Ale onen popis?“

„Dobrý Bože, kdepak máte mozek? Cožpak jména Summerlee a Malone nebyla ve spojení s mým jménem v jistém neobyčejně chabém románu, který dosáhl jakési pozornosti? A není snad také známo, že vy dvě neviňátka jste týden co týden navštěvovala různé církve? Nebylo snad jisté, že dříve či později přijdete také na schůzku spiritualistů? Tím se jim naskytla příležitost získat někoho k obrácení! Hodili vnadidlo, a ubohý hejl Malone přišel a spolkl je. A teď zde sedí a udici má doposud ve svých pošetilých ústech. Ó, ano, Malone, zde je potřeba přímých slov, a proto je musíte vyslechnout.“ Profesorova černá hříva se ježila a jeho oči divoce skákaly z jednoho člena společnosti na druhého.

„Nu, chceme, aby byly vysloveny veškeré názory,“ pravil Atkinson. „A jak se zdá, pane, jste nadán všemi vlastnostmi, abyste vyslovil názory záporné. Ale zároveň bych chtěl opakovat pro vlastní osobu Thackerayova slova. Řekl, nějakému odpůrci: ‚To, co říkáte, je přirozené, ale kdybyste byl viděl to, co jsem viděl já, změnil byste svoje názory.‘ – Snad jednou budete moci do věci nahlédnout lépe, neboť vaše vysoké postavení ve vědeckém světě by vašemu názoru dodalo velikou závažnost.“24

„Zaujímám-li vysoké místo ve vědeckém světě, jak pravíte, je to jenom proto, že jsem se soustředil na to, co je užitečné, a že jsem zamítl, co je mlhavé nebo nesmyslné. Můj mozek, pane, neokrajuje rohy. Jsem zvyklý říznout skrz naskrz. Můj mozek řízl i do této věci a nalezl pošetilost a podvod.“

„Někdy je v tom oboje,“ pravil Atkinson. „Ale přec! Ach, ano, Malone, jsem dost vzdálen od domova a je již pozdě. Vy mne omluvíte, profesore, že ano? Cítím se velice poctěn, že jsem se s vámi setkal.“

Malone také odcházel a oba přátelé pak spolu několik minut hovořili, než se rozešli různými cestami, totiž Atkinson směrem k Wimpole Street a Malone do South Norwoodu, kde teď bydlil.

„Je to znamenitý stařec!“ řekl Malone se smíchem. „Ale nesmíte se nikdy cítit uražený. On to nemyslí zle. Je nádherný.“

„Ovšem že je! Ale jestli by ze mne něco mohlo udělat opravdového spiritualistu, pak je to tento druh nesnášelivosti. Je velmi obvyklá, ačkoliv obyčejně bývá vyjadřována tónem klidného úsměšku a ne hlučným řevem. To druhé se mně líbí víc. Mimochodem, Malone, kdybyste se o tyto věci zajímal hlouběji, mohl bych vám pomoci. Slyšel jste o Lindenovi?“

„O Lindenovi, o profesionálním médiu? Ano, slyšel jsem, že je to největší darebák, který dosud nebyl pověšen.“

„Ach, obvykle se o médiích takto mluví. Musíte mít vlastní úsudek. Loňské zimy si vymkl koleno, já jsem mu je napravil a to mezi námi vytvořilo přátelské pouto. Nelze se k němu vždycky snadno dostat a ovšem je to spojeno s malým poplatkem, myslím v částce jedné guinee, který je obvyklý – ale kdybyste chtěl seanci, mohl bych to zařídit.“

„Považujete ho za pravé médium?“

Atkinson pokrčil rameny.

„Řekl bych, že všechna média v sobě mají málo odporu, a mohu říci jen tolik, že jsem ho nikdy nepřistihl při podvodu. Musíte posoudit sám.“25

„Učiním to,“ pravil Malone. „Stávám se na této stezce horlivým. A je v tom také látka k rukopisům. Až se okolnosti poněkud usnadní, budu vám psát, Atkinsone, a pak se můžeme touto věcí zabývat hlouběji.“

4 Kapitola, ve které jsou popisovány některé zvláštní události v Hammersmithu

Článek spojených zpravodajů (takový byl jejich slavný titul) probudil zájem a uspokojení. Vyšel však se snižujícím doprovodem z pera druhého šéfredaktora, který měl na mysli uklidnit citlivost pravověrných čtenářů, jako by chtěl říci: „Tyto věci zasluhují pozornost a zdají se být pravdivé, ovšem vy i já víme, jak je to vše zhoubné a nebezpečné.“ Malone se náhle ocitl ve víru spousty korespondence pro a proti, která již sama o sobě byla dostatečným důkazem, jak živá je tato otázka v duších lidí. Veškeré předcházející články probudily jen tu a tam nějaké zavrčení od některých katolíků s tlustou kůží, anebo od evangelíků v jejich železném brnění, ale teď byla jeho poštovní skříňka nabitá. Většina dopisovatelů se posmívala, že by existovaly nějaké psychické síly, a bylo mnoho těch, kteří ač o psychických silách věděli cokoli, nevzali do rukou ještě ani slabikář. Spiritualisté v mnoha případech nebyli potěšeni více než ostatní, neboť Malone – ačkoliv jeho popis byl pravdivý – použil svého novinářského práva a položil důraz spíše na humoristickou stránku celé věci.

Jednoho jitra následujícího týdne zpozoroval Malone, že v malém pokoji, kde pracoval v redakci, se ocitla nějaká osoba velkých rozměrů. Redakční chlapec, který přišel před tlustým hostem, položil na roh stolu navštívenku, na které byl nápis: ‚James Bolsover, obchodník potravinami, High Street, Hammersmith‘. Nebyl to nikdo jiný než veselý předseda spiritualistického shromáždění z poslední neděle. Mával proti Maloneovi nějakými novinami, ale jeho dobrosrdečná tvář se šířila úsměvem.

„Dobrá, dobrá!“ pravil. „Vždyť jsem vám to říkal, že se zmocníte směšné stránky celé věci!“

„Nemyslíte, že je to vylíčeno pravdivě?“

„Ó ano, pane Malone. Domnívám se, že vy i ta mladá dáma jste pro nás učinili, co jste mohli. Ale ovšem, vy dosud nic neznáte, a proto se vám to zdá vše tak podivné. Když byste o věci přemýšlel, bude se vám zdát, že by bylo mnohem podivnější, kdyby všichni ti vzdělaní lidé, kteří opustili tuto zemi, nemohli najít nějaké cesty, kterou by nám poslali nějaké slovo.“

„Ale někdy je to slovo velmi hloupé.“

„Ano, ale vždyť také z tohoto světa odchází veliká spousta hloupých lidí. A při tom se nijak nemění. A potom, víte, člověk nikdy neví, jakého druhu zpráva je nutná a užitečná. Včera k nám přišel jeden kněz, aby navštívil paní Debbsovou. Měl zlomené srdce, poněvadž ztratil svoji dceru. Paní Debbsová mu zprostředkovala několik zpráv, že jeho dcera je šťastná a že ji bolí jenom jeho zármutek. ‚To není k ničemu, pravil. To může říci každý. To není moje dcera.‘ – Ale pak náhle médium řeklo: ‚Ale já si přeji pro vše na světě, abyste nenosil kněžský límeček k barevné košili!‘ Znělo to jako triviální zpráva, ale onen muž se dal do pláče. ‚To je ona!‘ zaštkal. ‚Ona mne vždycky kárala pro moje límečky.‘ A právě tyto nepatrnosti mají v životě cenu, právě domácí a důvěrné věci, pane Malone.“

Malone zavrtěl hlavou.

„Každý by něco poznamenal proti barevné košili a kněžskému límečku.“

Pan Bolsover se zasmál. „Vy jste tvrdý odpůrce. Ale já byl také takový, a proto vás za to nekárám. Přišel jsem však k vám s jistým úmyslem. Domnívám se, že máte mnoho práce, tak jako jí mám já, a proto vám to řeknu bez obalu. Nejdříve jsem vám chtěl říci, že všichni naši lidé, kteří mají trochu zdravého smyslu, jsou potěšeni tímto článkem. Pan Algernon Mailey mně psal, že to bude dobře působit, a je-li potěšen on, jsme potěšeni všichni.“

„Míníte Maileye, advokáta?“

„Maileye, náboženského reformátora. V tomto směru chce být známý.“

„Nuže a co dále?“

„Jenom to, že bychom vám chtěli pomoci, kdybyste vy a ta mladá dáma chtěli jít v této věci dál. Ne však pro veřejnost, pamatujte, ale jen pro vaše vlastní dobro – ačkoliv ani veřejnosti se nebojíme. Mám ve svém domě seance pro fysické zjevy bez profesionálního média, a když byste chtěl…“

„Nic bych si tak nepřál jako to.“

„Pak tedy musíte přijít – oba. Nemám tam mnoho hostů. Nepřeji si, aby do mého domu přišel někdo z oněch lidí, kteří se zabývají tzv. psychickým badáním. Proč bych se měl vzdát svých zvyků a proč bych se měl dát urážet jejich podezříváním a jejich pastmi? Zdá se, že tito lidé si myslí, že člověk nemá citu. Ale vy máte obvyklý zdravý smysl a my nic jiného nežádáme.“26

„Ale já nevěřím. Nebude to překážet?“

„Ani v nejmenším. Pokud jste upřímné mysli a pokud nerušíte podmínky, je vše dobře. Duchové, kteří odešli z těl, nemají rádi nepříjemné lidi, právě tak jako duchové, kteří jsou dosud v tělech. Buďte laskavý a nelíčený právě tak, jak byste se choval v každé jiné společnosti.“

„Dobře, to vám mohu slíbit.“

„Duchové jsou někdy humorističtí!“ řekl Bolsover, jako by si na něco vzpomněl. „Proto je dobře, když se s nimi snažíme vycházet. Není jim dovoleno ubližovat nebo urážet lidi, ale my všichni činíme věci, které nejsou dovoleny, a oni sami nejsou nic jiného než bývalí lidé. Pamatujete se snad, jak dopisovatel časopisu The Times dostal prudkou ránu do hlavy tamburinou při jedné seanci s bratry Davenportovými.27 Bylo to ovšem nesprávné, ale stalo se to. Žádnému příteli duchů však nebyla nikdy hlava rozbita. K jinému případu došlo ve Stepneyi. Jakýsi lichvář přišel na seanci. Potom se média zmocnila nějaká jeho oběť, kterou dohnal k sebevraždě. Médium pak lichváře chytilo za hrdlo, takže mu šlo málem o život. Ale musím již odejít, pane Malone. Sedíme jednou za týden a činíme tak již čtyři roky bez přerušení. Vždy ve čtvrtek o osmé hodině. Oznamte nám svoji návštěvu den napřed a já vám pošlu naproti pana Maileye. On dovede lépe odpovídat na otázky než já. Tedy příštího čtvrtka. Dobrá!“ A pan Bolsover odešel z místnosti.

Malone jako Enida Challengerová byli snad více otřeseni ve svých nitrech svými krátkými zkušenostmi, než připouštěli, ale oba byli rozumnými lidmi, kteří souhlasili, že je nutno vyčerpat každou možnou přirozenou příčinu – a sice velmi důkladně – než je možno rozšířit hranice toho, co je možné. Oba měli největší úctu k ohromné rozumové síle profesora Challengera a oba byli ve vlivu jeho mocných názorů, ačkoliv Malone byl nucen připustit při neustálém uvádění důvodů, do kterých byl uvržen, že mínění vzdělaného člověka, který nemá zkušenosti, je ve skutečnosti menší ceny, než mínění muže z ulice, který byl u věci svědkem.

Tyto hádky pro a proti bývaly časté s Mervinem, redaktorem psychického listu Jitro, který se zabýval všemi okultními směry, od nauk Rosikruciánů až k podivným oblastem žáků Velké pyramidy, nebo těch, kteří chtěli dokazovat, že Židé pocházejí od našich plavovlasých Anglosasů.28 Mervin byl malý, horlivý muž s duchem vyššího řádu, který by ho byl dovedl na nejvýnosnější výšiny jeho povolání, kdyby se byl nerozhodl obětovat světské zájmy, aby pomáhal k šíření toho, co považoval za velikou pravdu. Poněvadž Malone byl tak chtivý vědomostí, jako Mervin byl horlivý v jejich sdělování, bylo pro číšníky v Literárním klubu nesnadné dostat je od rohového stolu k oknu, kde spolu obyčejně snídali. Oba muži, dívající se na dlouhou šedou křivku nábřeží a na krásnou řeku s perspektivou mostů, zůstávali sedět dlouho u své kávy, kouříce cigarety a hovoříce z různých hledisek o těchto obrovitých a nejvýš zajímavých věcech, které se zdály otvírat Maloneově duši nové obzory.

Mervin však při tom vyřkl jistou výstrahu, která probudila netrpělivost, jež v Maloneově mysli narostla skoro do hněvu. Měl jakýsi dědičný, irský odpor proti všemu omezování, a jak se mu zdálo, něco podobného se znovu objevovalo v jisté neobyčejně úkladné a nechvalitebné formě.

„Vy tedy chcete jít na Bolsoverovu rodinnou seanci,“ pravil Mervin. „Tito lidé jsou ovšem mezi námi velmi dobře známi, ačkoliv málo lidí k nim bylo puštěno, můžete se tedy považovat za osobu, které se dostává jakési výsady. Je jasné, že si vás Bolsover oblíbil.“

„Domnívá se, že jsem o nich psal upřímně.“

„Ano, nebylo sice v onom článku mnoho, ale mezi tím smutným a slepým nesmyslem, který na nás útočí, ukázal onen článek jisté stopy důstojnosti a duševní rovnováhy a smyslu pro spravedlnost.“

Malone zamával cigaretou, jako by odporoval.

„Bolsoverovy seance, tak jako jiné podobné, nemají ovšem pro skutečného psychického badatele naprosto cenu. Jsou jako hrubé základy nějaké budovy, které dojista stavbu podporují, ale na něž zapomenete, když tam bydlíte. My se zabýváme naopak stavbou vyšší. Mohl byste se domnívat, že fysické projevy jsou již celý předmět – ony a potom jakási obruba z duchů a ze strašidelných domů – totiž kdybyste věřil laciným novinám, které podlézají lidem chtivým sensace. Ovšem, tyto fysikální zjevy jsou v jistém směru také užitečné. Povzbuzují pozornost badatele a vedou ho, aby šel dále. Osobně vám mohu říci, že když jsem to vše viděl, nepřešel bych ani ulici, abych to uviděl nanovo. Ale překročil bych mnoho ulic, abych obdržel vyšší zvěsti z duchovního světa.“

„Ano, dovedu zcela dobře ocenit tento rozdíl, když se na vše dívám z vašeho hlediska. Pro svoji osobu jsem ovšem stejně nevědomý, pokud se týká vašich zvěstí jako fysikálních zjevů.“

„Ovšemže. Například svatý Pavel byl velmi dobrým příkladem člověka nadaného psychickými silami. On právě jedná o těchto věcech tak hezky, že i nevědomí překladatelé nedovedli zahalit opravdový okultní význam jeho výroků, jak se jim to podařilo v mnoha jiných případech.“

„Dovedl byste mi něco citovat?“

„Znám Nový zákon velmi dobře, ale nedovedu ho citovat zpaměti. Běží o větu, kde praví, že dar jazyků, který byl zřejmě sensační věcí, byl darem pro lidi neučené, ale že proroctví, totiž opravdové duchovní poselství, je pro vyvolené. Jinými slovy, že zkušený spiritualista nepotřebuje zjevů.“

„Podívám se na onu větu.“

„Naleznete ji v dopise Korintským – jak se domnívám. Mimochodem, v oněch shromažďujících se davech musilo být velmi mnoho lidí průměrné inteligence, když jim mohly být předčítány dopisy sv. Pavla a když je veskrze chápali.“

„To je všeobecně připouštěno, že ano?“

„Nu, je to jen jakýsi případ. Avšak dostal jsem se na postranní cestu. Chtěl jsem vám vlastně říci, že nesmíte brát Bolsoverův malý duchovní kroužek příliš vážně. Je to tam sice poctivé, ale je to velmi nedostatečné. Tato honba za fysikálními projevy je jakousi chorobou. Znám několik z našich lidí, většinou žen, které chodí neustále do našich seancí, vidí stále tytéž věci, někdy skutečné a někdy, jak se obávám, napodobené. Prospívá jim to jako duším, nebo jako občanům nebo jinak? Ne, když postavíte nohu na první příčku žebříku, nezdržujte se tam, ale vystupte na nejbližší příčku a postavte se pevně zase na ni.“

„Chápu zcela dobře vaše stanovisko, ale dosud stojím na pevné půdě.“

„Na pevné půdě!“ zvolal Mervin. „Pane na nebi! Ale náš list musí dnes do tiskárny, a proto tam musím dojet. Máme náklad asi deset tisíc, a tak pracujeme skromně, víte – ne jako vy, plutokrati od denního tisku. Ve skutečnosti zastupuji celou redakci.“

„Řekl jste, že pro mne máte nějakou výstrahu!“

„Ano, ano, chtěl jsem vám dát výstrahu.“ A Mervinův hubený, horlivý obličej velice zvážněl. „Máte-li nějaké zakořeněné náboženské nebo jiné předsudky, které by vás vedly k tomu, abyste tuto věc, až ji prozkoumáte, snižoval, nebádejte vůbec, neboť je to nebezpečné.“

„Co míníte slovem ‚nebezpečné‘?“

„Oni nenamítají nic proti poctivým pochybnostem nebo poctivé kritice, ale když se s nimi špatně zachází, jsou nebezpeční.“

„Kdo je to ‚oni‘?“

„Ach, kdo to je? Divím se vám – jsou to přece vůdcové, duchovní bytosti kteréhokoliv druhu. Kdo jsou vlastně agenti pomsty – či vlastně měl bych říci spravedlnosti – není podstatné. Ale hlavní věc je, že existují.“

„Ach, nesmysl, Mervine!“

„Nebuďte si tím tak jist.“

„Ohavný nesmysl! Jsou to ta stará theologická strašidla ze středověku, která zase vstávají. Jsem překvapen, když to slyším od člověka tak rozumného jako vy!“

Mervin se usmál – měl jakýsi zádumčivý úsměv – ale jeho oči, které se dívaly zpod huňatého plavého obočí, byly právě tak vážné jako před tím.

„Možná, že svoje mínění změníte. Tyto otázky mají několik podivných stránek. Jako váš přítel jsem vás chtěl poučit.“

„Nuže, poučte mne tedy.“

Když byl Mervin takto povzbuzen, počal hovořit dále. Načrtal rychle životní dráhu a osud celé řady lidí, kteří podle jeho mínění hráli s těmito silami falešnou hru, stali se tak překážkou a trpěli za to. Mluvil o soudcích, kteří ve svých předsudcích rozhodli proti věci spiritualismu, a žurnalistech, kteří k sensačním účelům popisovali některé nepatrné případy, aby uvrhli na celé hnutí nějakou ostudu a špatnou pověst. Mluvil o jiných, kteří vyhledali média, aby si s nimi pohrávali, anebo kteří počali bádat, poplašeni ustoupili a potom vydali záporné svědectví, ačkoliv jejich duše věděla o opaku. Byla to strašná listina, neboť byla dlouhá a přesná, ale Malone se nedal odvrátit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Země mlhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.