.

Tento překlad byl vydán s laskavou fi nanční podporou NORLA.

Kniha vychází ve spolupráci se Salomonsson Agency.

Demonens død

© Anne Holt, 1995

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-665-4

ISBN mobi 978-80-7462-670-8

.

Eriku Langbråtenovi, který mě tolik naučil o tom, co je důležité

.

Sám.

Od dětských let já nebýval

jak ostatní; já nevnímal

co ostatní; já nepoznal

vášeň či cit, jenž druhé rval.

Z tohoto zdroje netryskala

ani má trýzeň; nezlákala

mých druhů radost duši ke svým hrám;

co miloval jsem, miloval jsem sám.

Pak – v dětství – za jitra, jímž vzplálo

bouřlivé žití, vyvstávalo

z hlubiny zla i nad dobrem

tajemství, kterým poután jsem:

z proudu, jímž pramen v dál se valí,

z útesu srázné rudé skály,

ze slunce v zlatém víření

putujícího jesení,

z blesku, když v letu oblohou

mžiknutím míjel duši mou,

z hromu, z bouře, z černa mraku,

jenž v mém zádumčivém zraku

(zbytek nebes modrý byl)

v démona se proměnil.

Edgar Allan Poe

Český překlad převzatý z www.psanci.cz

1.

„Já jsem ten novej!“

Odhodlanými pohyby nakráčel doprostřed místnosti. Tam se zastavil, zatímco sníh z velikých sportovních bot mu kolem nohou začal tvořit loužičky. Doširoka rozkročený, jako by chtěl skrýt, že má nohy do x, rozhodil rukama a opakoval:

„Já jsem ten novej!“

Hlavu měl na jedné straně hladce vyholenou. Od pravého ucha mu nepoddajné havraní vlasy ležely sčesané obloukem přes temeno, kde po kulaté hlavě sklouzávaly a rovně zastřižené sahaly jen několik milimetrů nad levé rameno. Jeden hustý pramen, zcuchaný jako kus filcu, mu visel přes oko. Špulil pusu, jak se znovu a znovu snažil odfouknout ofinu na své místo. Prošívaná bunda velikosti padesát šest mu padla přes břicho, ale byla o půl metru delší, a o nějakých třicet centimetrů delší rukávy měl srolované do obrovských manžet. Kolem nohou se mu řasily nohavice. Když si však s trochou úsilí rozepnul bundu, ukázalo se, že od stehen výš jsou mu kalhoty úplně těsné.

Místnost byla rozlehlá. Chlapec se domníval, že to nemůže být obývák; neviděl tam sedačku ani křesla, a dokonce ani televizi. Podél jedné zdi stála dlouhá kuchyňská linka s dřezem a sporákem. Ale žádné jídlo nebylo cítit. Vystrčil nos, několikrát začichal a zkonstatoval, že v domě je jistě ještě jedna kuchyň. Pořádná kuchyň. Tady to je společenská místnost. Stěny pokrývaly obrázky a ze stropu, vyššího než obvykle, visely drobné ozdoby, kývající se v závanech vzduchu, a figurky z vlny, které určitě vyráběly děti. Přímo nad hlavou se mu třepotal šedobílý racek z kartonu a příze, s ohnivě červeným zobákem, jenž napůl odpadl a visel jen na tenkém vlákně jako uvolněný zub. Chlapec se za ním natáhl, ale nedosáhl. Místo toho strhl velikonoční kuře vyrobené z krabičky na vajíčka a žlutých peříček. Zvedl ho, všechna peříčka otrhal a zbytek mrštil zpátky na podlahu.

Pod dvěma velikými dělenými okny stál obrovský pracovní stůl. Čtyři děti ustaly v rozdělané práci. Zíraly na nově příchozího. Nejstarší z nich, asi jedenáctiletá dívka, si ho nevěřícně měřila od hlavy k patě. Dva chlapci, kteří vypadali jako dvojčata, ve stejných svetrech a s křídově bílými ofinami, se hihňali, šeptali a strkali do sebe. Zrzavá čtyř- či pětiletá holčička seděla vyděšeně několik vteřin, načež sklouzla ze židle a rozběhla se k jedinému dospělému v místnosti – statné ženě, která ji vzala do náručí a chlácholivě hladila po kudrnatých vláskách.

„To je ten nový chlapec,“ řekla žena. „Jmenuje se Olav.“

„Vždyť jsem to říkal,“ ohradil se Olav trochu dotčeně. „Já jsem ten novej. Jsi vdaná?“

„Ano,“ odpověděla žena.

„Tady bydlej jenom tyhle děti?“

Jeho zklamání bylo očividné.

„Ne, to přece víš,“ odpověděla žena a usmála se. „Bydlí tady sedm dětí. Tyhle tři…“

Pokývla směrem ke trojici u stolu a současně je pohledem pokárala. Nezdálo se, že by si toho chlapci všimli.

„A tahle? Ta tady nebydlí?“

„Ne, to je moje dcera. Je tu jen dneska.“

Usmála se, zatímco jí holčička položila obličej na hruď a pevněji se k matce přitiskla.

„Aha. Máš hodně dětí?“

„Tři. Tahle je nejmladší. Jmenuje se Amanda.“

„Jako ňáká fiflena. Kromě toho mi došlo, že musí bejt nejmladší. Jsi už moc stará, abys měla děti.“

Žena se rozesmála.

„Tak to máš pravdu. Teď už jsem moc stará. Moje dvě druhé děti už jsou skoro dospělé. Ale nechceš se pozdravit s Jeanette? Ta je skoro stejně stará jako ty. A s Royem-Morganem? Tomu je osm.“

Roy-Morgan neměl ani nejmenší zájem se s novým klukem seznamovat. Ošíval se na židli a demonstrativně a odmítavě se naklonil k bratrovi.

Jeanette se zamračila, a když se k ní Olav blížil s napřaženou rukou, přičemž z něho odkapával špinavý tající sníh, přitiskla se k opěradlu židle. Ještě před tím, než k ní došel a než dala najevo, jestli vůbec uchopí dlaň, jež jí podával, se hluboce uklonil a slavnostně prohlásil:

„Olav Håkonsen. Moc mě těší!“

Jeanette se přitiskla k opěradlu, oběma rukama chytila sedák židle a kolena přitáhla k bradě. Nový chlapec chtěl svěsit paže, ale ty kvůli tvaru jeho těla a oblečení zůstaly vytrčené jako u michelinské figurky. Vyzývavý postoj byl pryč a on se zapomněl rozkročit. Kolena se mu pod tlustými stehny dotýkala a špičky nohou v obrovských botách směřovaly k sobě.

Malí chlapci mlčeli.

„Já vím, proč mi nechcete podat ruku,“ řekl Olav.

Žena mezitím odnesla nejmenší dítě do jiné místnosti. Když se vracela zpátky, uviděla ve dveřích Olavovu matku. Byli si se synem nápadně podobní; stejně černé vlasy, stejně široká ústa, jejichž spodní ret okamžitě přitahoval pozornost. Zdál se neobvykle měkký, vlhký a tmavě rudý, nikoliv suchý a rozpraskaný, jak by odpovídalo ročnímu období. Na chlapci to vypadalo dětinsky. Na dospělé ženě odporně, obzvlášť protože nepřetržitě vystrkovala rudý jazyk, aby si ret navlhčila. Kromě úst byla nejpozoruhodnější ramena. Žádná totiž neměla. Od hlavy směrem dolů opisovala křivka jejího těla rovnoměrný oblouk, jako u kuželky či hrušky, který kulminoval ve výšce nepochopitelně širokých boků, podepřených tlustými stehny a tenkými lýtky. Tvar těla vynikal více než u chlapce, patrně protože jí padl kabát. Druhá žena se pokusila upoutat její pohled, ale neúspěšně.

„Dobře vím, proč mi nechcete podat ruku,“ opakoval Olav. „Protože jsem tak ošklivej a tlustej.“

Řekl to beze špetky hořkosti, s mírným, spokojeným úsměvem, téměř jako skutečnost, kterou konečně objevil; jako řešení komplikovaného problému, jehož hledání mu zabralo dvanáct let dětství. Otočil se, a aniž se na zkušenou vychovatelku podíval, zeptal se, kde bude bydlet.

„Budete tak laskavá a ukážete mi můj pokoj?“

Žena napřáhla ruku, aby se s ním pozdravila, ale on, místo aby ji stiskl, galantně pokynul paží a lehce se uklonil.

„Dámy mají přednost!“

Potom se za ní odkolébal do prvního patra.

***

Byl tak veliký. A já věděla, že je něco špatně. Položili mi ho do náručí a já necítila žádnou radost, žádný smutek. Jen bezmoc. Obrovskou, tíživou bezmoc, jako by mi něco uložili a všichni věděli, že to nezvládnu. Utěšovali mě. Že je všechno naprosto v normálu. Je jen poněkud veliký.

Poněkud veliký! V normálu? Pokusil se někdo z nich vytlačit klubko vážící 5340 gramů? Přenášela jsem tři týdny, to jsem věděla. A doktorka trvala na tom, že to bylo špatně. Jako kdyby to ona mohla vědět. Vím přesně, kdy jsem otěhotněla. Jednoho úterního večera. Byl to jeden z večerů, kdy jsem to vzdala, kdy hrůza z jeho záchvatů zuřivosti už byla tak silná, že jsem nemohla dál. Tehdy už ne. Ne s takovým množstvím alkoholu v bytě. Zabil se v autě den poté. Ve středu. Od té doby jsem u sebe neměla žádného muže, než se s úsměvem narodilo to boubelaté mimino. Je to pravda! Usmíval se! Doktorka říkala, že je to jen grimasa. Ale já vím, že to byl úsměv. Má ho na rtech pořád. Vždycky měl. Je to jeho nejlepší zbraň. Od doby, co mu byl rok a půl, ani jednou nebrečel.

Položili mi ho na břicho. Nepochopitelnou hmotu nového lidského masa, která už tehdy otevřela oči a šátrala mi širokou pusou po kůži, aby našla bradavku. Ti v bílém se smáli a ještě jednou ho poplácali po zadečku. To je ale klučina!

Věděla jsem, že je něco špatně. Oni tvrdili, že je všechno v normálu.

***

Osm dětí a dva dospělí seděli kolem oválného jídelního stolu. Sedm z dětí se spolu s dospělými modlilo. Nový chlapec měl pravdu. Místnost, do které vstoupil dříve téhož dne, nebyla kuchyň.

Ta ležela v jiné části přestavěné vily z přelomu devatenáctého a dvacátého století. V době, kdy byl dům postaven, fungovala pravděpodobně jako přípravna jídla. Modrá linka a hadrové koberce na podlaze jí dávaly příjemný a útulný vzhled. Jediné, co ji kromě neobvykle početného houfu dětí odlišovalo od běžného domova, byly rozpisy služeb. Visely na veliké nástěnce vedle dveří do jednoho z pokojů; obýváku, jak nový chlapec zjistil. Kromě jmen na ní byly připevněny i malé fotografie zaměstnanců. Chlapec se dozvěděl, že je to proto, že všechny děti ještě neumějí číst.

„Tss, neuměj číst,“ okomentoval to pohrdavě. „Nikomu tady přece není míň než sedum!“

Nedostalo se mu jiné odpovědi než vlídného úsměvu od té energické ženy, o níž už věděl, že dětský domov vede.

„Neříká se vedoucí dětskýho domova,“ prohlásil. „Říká se ředitel. Nebo ředitelka, když je to ženská jako ty.“

„Myslím, že vedoucí zní mnohem příjemněji, ne tak oficiálně,“ trvala na svém žena. „Kromě toho mi můžeš říkat Agnes. Tak se jmenuju.“

Agnes teď v jídelně nebyla. Dospělí u večeře byli mnohem mladší. Muž měl dokonce spoustu uhrů. Žena byla docela pohledná, dlouhé světlé vlasy od temene hlavy neobvyklým způsobem pečlivě spletené a svázané červenou hedvábnou stuhou. Muž se jmenoval Christian a žena Maren. Společně si zazpívali krátkou píseň a drželi se přitom za ruce. Nový chlapec nechtěl.

„Když nechceš, nemusíš,“ řekla Maren a byla opravdu moc milá. Potom se pustili do jídla.

Vedle Olava seděla Jeanette, která ho odmítala dopoledne pozdravit. Byla taky trochu při těle, nepoddajné hnědé vlasy stažené gumičkou, která jí neustále sklouzávala. Protestovala, že má sedět vedle něho, ale Maren rozhodně zatrhla jakoukoliv diskuzi. Teď tedy Jeanette seděla na samém krajíčku vzdálenější strany židle, což nevyhnutelně vedlo k tomu, že jí Roy-Morgan neustále vrážel loktem do boku a ječel, že dostane holčičí vši. Z druhé strany seděl vedle Olava Kenneth. Jako sedmiletý byl v domově nejmladší. Potýkal se s máslem a rozpadl se mu krajíc chleba.

„Ty jsi ještě nešikovnější než já,“ poznamenal Olav spokojeně, popadl nový krajíc, jemným pohybem ho pečlivě namazal a položil Kennethovi na talíř.

„Co si na něj dáš?“

„Marmeládu,“ šeptl Kenneth a zastrčil dlaně pod stehna.

„Marmeládu, ty pako? Tak to nemusíš mít máslo!“

Olav popadl ještě jeden krajíc, naložil na něj doprostřed plnou lžíci borůvkové marmelády a rozmáchlými pohyby ji rozetřel.

„Tady to je!“

Plácnul mu krajíc na talíř a sám si vzal ten s máslem. Rozhlédl se kolem.

„Kde je cukr?“

„My cukr přece nepotřebujeme,“ odpověděla Maren.

„Já si chci dát na chleba cukr!“

„Není zdravý a takové věci my tu nevedeme.“

„Víš vůbec, kolik cukru je v tý marmeládě, kterou se cpe tady to pako?“

Ostatní děti mlčky poslouchaly. Kenneth zrudl a přestal žvýkat s pusou plnou chleba a marmelády. Maren vstala. Christian se chystal něco říct, ale Maren obešla stůl a naklonila se k Olavovi.

„Ale marmeládu si taky můžeš dát,“ řekla přátelsky. „Kromě toho je s nízkým obsahem cukru, podívej!“

Chtěla vzít sklenici do ruky, ale chlapec ji předběhl bleskurychlým pohybem, jaký by od něho člověk nečekal. Zvedl se tak prudce, že převrhl židli, a mrštil sklenicí přes místnost, až s bouchnutím narazila do dveří lednice. Solidně je promáčkla, ale, ač to bylo nepochopitelné, byla stále celá. Než stačil Olava kdokoliv zastavit, přiskočil ke kuchyňské lince na druhé straně místnosti a vytáhl odtamtud nádobu s cukrem.

„Tady je cukr!“ zařval. „Tady je ten zatracenej, zasranej cukr!“

Serval z nádoby víko, mrštil jím na zem a začal v oblaku cukru zuřivě běhat kolem. Jeanette se rozesmála. Kenneth plakal. Glenn, jemuž bylo čtrnáct a už mu nad horním rtem začínaly rašit vousy, mumlal, že je Olav idiot. Sedmnáctiletý Raymond byl liška podšitá a bral to vše se stoickým klidem. Vzal si svůj talíř a vytratil se. Šestnáctiletá Anita ho následovala. Kim-André, dvojče Roye-Morgana, popadl vzrušeně a šťastně bratra za ruku. Pohlédl na Jeanette a poněkud nejistě se taky rozesmál.

Nádoba na cukr byla prázdná. Olav se ji chystal hodit na podlahu, ale v posledním okamžiku ho zastavil Christian, který mu popadl paži a sevřel ji pevně jako ve svěráku. Olav vykřikl a snažil se vykroutit, v tu chvíli už se ale objevila Maren a objala ho. Na svých dvanáct let měl neuvěřitelnou sílu, ale po několika minutách cítila, že se začíná zklidňovat. Po celou dobu mu tiše promlouvala přímo do ucha.

„No tak, no tak, uklidni se. Nic se neděje.“

Když Christian viděl, že už má Maren nad chlapcem kontrolu, odvedl ostatní děti do obýváku. Kenneth se mezitím pozvracel. Na talíři, jenž nejistě vzal do rukou, aby si jako všichni ostatní odnesl něco s sebou, mu ležela malá nechutná hromádka zbytků chleba, mléka a borůvek.

„Nech to tady,“ vybídl ho Christian. „Můžeš si vzít jeden z mých krajíců!“

Jakmile byly ostatní děti pryč, Olav se úplně uklidnil. Maren zkusmo povolila objetí a on se sesunul na zem jako pytel.

„Já jím chleba jenom s cukrem,“ mumlal. „Máma říká, že se to může.“

„Tak to uděláme takhle,“ navrhla Maren, sedla si vedle něho na zem a opřela se o poničenou lednici. „Když budeš u maminky, budeš jíst cukr, jak jsi zvyklý, ale když budeš tady, budeš jíst to, co my. Není to férová dohoda?“

„Ne.“

„Možná si myslíš, že ne, ale bohužel to tak musí být. Máme tady nějaká pravidla a ta musí dodržovat všichni. Jinak by to bylo nespravedlivé. Nemyslíš?“

Chlapec neodpověděl. Zdál se duchem nepřítomný. Zkusila mu položit ruku na tlusté stehno. Zareagoval okamžitě. Bouchl ji do ruky.

„Nesahej na mě, sakra!“

Klidně se zvedla, stála nad ním a prohlížela si ho.

„Chceš něco jíst, než to sklidím?“

„Jo. Šest chlebů s cukrem.“

Maren se pousmála, pokrčila rameny a začala balit potraviny do plastové folie.

„To mám jít v tomhle podělaným baráku spát bez jídla, nebo co?“

Teď se jí poprvé podíval do očí. Měl úplně černé oči, dvě hluboké díry v tlustém obličeji. Napadlo ji, že nebýt té nadměrné velikosti, byl by možná i pohledný.

„Ne, Olave, nemusíš jít spát o hladu. Je to na tobě. Cukr na chleba nedostaneš, ani teď, ani zítra. Nikdy. Jestli nebudeš jíst, dokud ti to nedovolíme, zemřeš hlady. Jasné?“

Nechápal, jak může být tak klidná. Mátlo ho, že to nevzdala. Pořád nemohl pochopit, že bude muset jít spát o hladu. Na okamžik mu prolétlo hlavou, že salám je vlastně taky dobrý. Ale stejně rychle tu myšlenku odvrhl. Když se škrábal na nohy, funěl námahou.

„Já jsem, doprčic, tak tlustej, že už se ani nezvednu,“ řekl si tiše sám pro sebe a vydal se do obýváku.

„Poslyš, Olave!“

Maren k němu stála zády a zkoumala prohlubeň ve dveřích lednice. Zastavil se, aniž se k ní obrátil.

„Bylo fajn, že jsi pomohl Kennethovi s tím chlebem. Je ještě tak malý a zranitelný.“

Dvanáctiletý chlapec okamžik stál a váhal a potom se pomalu otočil.

„Kolik ti je?“

„Dvacet šest.“

„Aha.“

Olav šel do postele o hladu.

***

Raymond chrápal. Skutečně chrápal jako dospělý muž. Pokoj byl prostorný a v bledém světle, které dopadalo dovnitř oknem, Olav rozeznal nad postelí spolubydlícího obrovský plakát švédské skupiny Rednex. V koutě stálo rozmontované horské kolo a Raymondův psací stůl pokrývala změť učebnic, ubrousků od svačin, komiksů a nářadí. Olavův vlastní stůl zel prádnotou.

Ložní prádlo bylo čisté a trochu tuhé. Vonělo cize, ale příjemně. Tak nějak květinově. Říkal si, že je mnohem hezčí než to doma. Tohle zářilo barvami a byly na něm obrázky formulí. Povlaky na polštář i na peřinu měly stejný vzor a prostěradlo stejný odstín modré jako některá z aut. Doma nikdy neměl ložní prádlo, které by k sobě ladilo.

Záclony povlávaly v průvanu od pootevřeného okna. Tak to rozhodl Raymond. Olav sám byl zvyklý na teplo v ložnici, a ačkoliv si zalezl pod tlustou peřinu v novém pyžamu, cítil, že je mu trochu chladno. A měl hlad.

„Olave!“

Byla to vedoucí. Nebo tedy Agnes. Šeptala na něho ode dveří.

„Spíš?“

Obrátil se obličejem ke zdi a neodpověděl.

Jdi pryč, jdi pryč, znělo mu v hlavě, ale nepomáhalo to. Teď už mu seděla na kraji postele.

„Nešahej na mě.“

„Nebudu na tebe sahat, Olave. Jen si chci trochu promluvit. Prý ses při večeři rozzlobil.“

Ticho.

„Musíš chápat, že to nejde, aby se tu děti takhle chovaly. Představ si, že by všichni pořád házeli cukr a marmeládu po zemi!“

Tiše a klokotavě se zasmála.

„To by to vypadalo!“

Stále nic neříkal.

„Přinesla jsem ti trochu jídla. Tři krajíce. Sýr a salám. A sklenici mléka. Položím to tady vedle postele. Jestli to sníš, je to v pořádku, pokud ne, domluvíme se, že to brzy ráno vyhodíš do koše, abychom to neviděli. A aby nikdo nevěděl, jestli jsi jedl nebo ne. Platí?“

Chlapec se trochu pohnul a potom zprudka obrátil.

„To ty jsi rozhodla, že tady budu bydlet?“ zeptal se hlasitě a rozzlobeně.

„Pssst,“ tišila ho. „Vzbudíš Raymonda! Ne, dobře víš, že o tom já nerozhoduju. Můj úkol je dobře se o tebe postarat. Spolu s ostatními dospělými. Všechno bude fajn, uvidíš. I když po mamince se ti určitě zasteskne. Ale často ji budeš navštěvovat, na to nesmíš zapomínat.“

Teď už v posteli napůl seděl. V bledém světle vypadal jako tlustý démon; černé havraní vlasy v neslušivém účesu, široké rty, jejichž krvavě rudá barva zářila dokonce i v noční tmě. Nedobrovolně sklopila oči. Ruce na peřině jako by patřily malému dítěti. Byly velké, ale s pokožkou, jakou mívají miminka. Bezmocně svíraly dvě auta na povlaku peřiny.

Panebože, pomyslela si, tomuhle monstru je jen dvanáct. Dvanáct let!

„Vlastně,“ řekl a upíral na ni pohled, „vlastně jsi moje bachařka. Tohle je debilní vězení!“

V tu chvíli uviděla vedoucí dětského domova Vårsol, jediné výchovné instituce pro děti a mládež v Oslu, něco, co nespatřila za celých třiadvacet let práce s dětmi. Pod chlapcovým úzkým černým obočím rozpoznala to, co vídala u tolika zoufalých dospělých; lidí, jimž byly odebrány děti a kteří ji zatracovali spolu se zbytkem státní byrokracie, jež je pronásledovala. Ale ještě nikdy to Agnes Vestaviková nespatřila u dítěte.

Nenávist.

***

Domů mě z porodnice poslali se samými optimistickými řečmi. Všechno je v nejlepším pořádku. Chlapec je jen trochu hltavý. Ale to jen proto, že je tak pěkný, veliký. Po třech dnech mě poslali domů do prázdného bytu. Od sociálky jsem dostala peníze na postýlku, houpací lehátko a trochu dětského oblečení. Dvakrát, třikrát přišla na návštěvu jedna žena, viděla jsem, jak kradmo pokukuje do všech koutů a lže, že si potřebuje odskočit. Jen aby viděla, jestli je u mě čisto. Jako kdyby to byl někdy problém. Myju a čistím pořád dokola. Neustále je tu cítit tekuté mýdlo.

Okamžitě ho byl plný byt. Nevím, jak to vysvětlit, ale zdálo se, jako by si hned první večer uvědomil, že tohle je jeho místo, jeho byt, jeho máma. Jeho noci. Nebrečel. Jen hlučel. Jiní by tomu možná říkali pláč, ale to nebylo ono. Málokdy mu tekly slzy. V těch několika případech, kdy opravdu brečel, ho vlastně bylo snadné utěšit. Protože tehdy měl hlad. Strčila jsem mu do pusy bradavku a bylo ticho. Jinak jenom hlučel. Vydával nespokojené ječivé zvuky, při kterých sebou mrskal, skopával peřinku a vykrucoval se z oblečení. Naplňoval byt tak dokonale, že jsem občas prostě musela odejít. Uložila jsem ho v koupelně, kde je nejlepší izolace, a pevně ho upnula do houpacího lehátka. Všude kolem jsem pro jistotu rozložila polštáře. A pak jsem šla ven. Do nákupního centra, kde jsem si dala kafe, přečetla časopis, obešla obchody. Někdy jsem si dala cigaretu. Když jsem byla těhotná, podařilo se mi přestat, a věděla jsem, že bych neměla kouřit, dokud kojím. Ale jediná cigareta jednou za čas nemohla uškodit. Stejně jsem pak měla černé svědomí.

Když mu bylo pět měsíců, vzaly moje vycházky jednoho dne rychlý konec. Neodešla jsem na dlouho. Snad na dvě hodiny. Maximálně. Jakmile jsem přišla domů, uvědomila jsem si, že je tam nepříjemné ticho. Rozrazila jsem dveře do koupelny a on tam ležel beze známek života, napůl venku z lehátka a s upínacím popruhem kolem krku. Určitě trvalo spoustu vteřin, než jsem se vzpamatovala a uvolnila ho. Chroptěl a kašlal a v obličeji byl úplně modrý. Brečela jsem a třásla s ním, až ve tváři postupně získal normální barvu. Jen byl pořád potichu.

Přitiskla jsem ho k sobě a poprvé pocítila, že ho miluju. Mému dítěti bylo pět měsíců. A do té doby jsem k němu nic necítila. Od samého začátku nebylo v normálu vůbec nic.

***

Připozdilo se. Ten nový kluk byl horší, než na co byla připravená. Listovala ve zprávě od psychologa, ale nebyla s to ji příliš vnímat. Znala ta slova z dřívějška. Stejná jako u jiných dětí, jen trochu jinak překroucená, v trochu jiných kombinacích. Naprosté zanedbání výchovy v dětství. Matka není schopna ochránit chlapce před šikanou. Chlapec je lehce manipulovatelný. Ve škole je podprůměrný. Velké potíže se stanovením hranic. Chlapec přechází střídavě od teatrálního, agresivního chování k přepjatému, parentifikovanému a téměř galantnímu vystupování vůči matce a jiným dospělým, což jasně podporuje hypotézu o vážné vývojové poruše následkem zanedbané výchovy. Chlapcova nedostatečná schopnost zvládat podněty se může zakrátko stát nebezpečnou pro okolní svět, pokud mu nebude poskytnuta vhodná péče, kde se mu dostane důslednosti, bezpečí a předvídatelnosti, jaké mu je zapotřebí. Chlapec vůči ostatním dětem vystupuje jako dospělý, což je děsí, následkem toho je vyloučený a upadá do agresivního, asociálního chování.

Ve Vårsolu končily jenom nejhorší případy. Děti, které z jakéhokoliv důvodu nemohly vyrůstat u svých biologických rodičů, měly být v Norsku umísťovány do pěstounské péče. Tak tomu bylo. Pro miminka se pěstounské rodiny nacházely velmi snadno. Pro malé děti, zhruba až do předškolního věku, ještě docela lehce. Potom to náhle začalo být mnohem obtížnější. Ale zpravidla se i to vyřešilo. S výjimkou těch nejhorších případů, dětí, jež byly tak náročné, narušené a poznamenané životem a neschopnými rodiči, až se od žádné běžné rodiny nedalo očekávat, že by jejich výchovu zvládla. Takové děti končily u Agnes.

Potlačila zívnutí a masírovala si rozbolavělý kříž. Olav se jistě poddá. Přece to s ním nevzdá. Kromě toho nebyl, přísně vzato, tím největším problémem, co právě řešila. Bezvýsledně se pokoušela na židli najít pohodlnější pozici, strčila Olavovy papíry do zásuvky a odemkla jinou. Kartonové desky obsahovaly pět listů. Dál seděla a zírala do nich. Nakonec sbalila i ty, zhluboka se nadechla a zásuvku pečlivě zamkla. Klíč se trochu vzpíral, ale nakonec ho vytáhla. Ztuhle se zvedla, nadzdvihla květináč na dřevěné polici vedle okna a položila klíč na své místo. Na okamžik se zarazila a hleděla z okna.

V noci se zahrada vždycky zdála větší. Měsíční světlo vrhalo chladné modré stíny na sporé ostrůvky sněhu. Až dole u silnice stálo opřené o plot z pletiva Glennovo kolo. Povzdychla si a rozhodla se, že tentokrát na něj bude přísná. Žádné kolo, když je venku námraza. Před dvěma dny vzkázala Christianovi, aby ho zamkl do sklepa. Buď to neudělal, nebo se tam Glenn vloupal a znovu si ho vytáhl. Nevěděla, co je vlastně horší; lajdácký zaměstnanec, nebo dítě, které vůbec neposlouchá?

Od starého, špatného okna táhlo. Museli si zvolit priority, a tak přízemí, kde děti přes den trávily nejvíc času, dostalo nová okna nejdřív. Ví Bůh, kdy se na pořadník dostane i její kancelář. Tiše vzdychla a zamířila ke dveřím. Ačkoliv ji vůbec nelákalo jít domů, protože jim to s mužem zrovna příliš neklapalo, žadonilo její tělo o spánek. V nejlepším případě bude už manžel spát.

Před odchodem ještě nakoukla k Olavovi. Čtvrt století zkušeností s dětmi jí okamžitě napovědělo, že spí, ačkoliv obrys zavalité postavy v posteli jen tušila. Dýchal klidně a rovnoměrně a Agnes si dala na čas, když ho pečlivě přikrývala peřinou. Když za sebou zavírala dveře, pousmála se, protože jídlo a mléko bylo pryč. Dodržela dohodu a nádobí nechala ležet. V obýváku seděl v polospánku Christian s nohama na stole. Maren si v ušáku, s nohama složenýma pod sebou, četla detektivku. Jakmile vedoucí vešla do místnosti, bouchl Christian jakoby v reflexu nohama na zem. Už mohl dávno odejít, jeho služba skončila před hodinou. Ale byl příliš líný.

„Upřímně řečeno je dost těžké učit děti nějak se chovat, když ty to sám neumíš,“ obrátila se k mladému studentovi, který sloužil na poloviční úvazek večerní a noční služby. „Kromě toho jsem si myslela, že jsme se shodli na tom, že se má dát Glennovo kolo pod zámek!“

„Á, do háje. Já na to zapomněl.“

Vypadal zahanbeně a škrábal si velký uher na levé straně nosu.

„Poslouchej, Christiane,“ pokračovala vedoucí a posadila se vedle něj s koleny u sebe, záda rovná jako pravítko, „tuhle instituci provozuje Armáda spásy. Děláme, co můžeme, abychom děti odnaučili tomu příšernému ústnímu vyjadřování. Proč je pro tebe tak obtížné respektovat, že já nehodlám poslouchat to neustálé klení? Nechápeš, že mě vlastně urážíš pokaždé, když taková slova vyslovíš? Děti jsou děti. Ty jsi dospělý muž, který už by měl umět brát ohledy. Nemyslíš?“

„Omlouvám se, omlouvám se,“ mumlal chabě a uher mu najednou praskl. Žlutý hnis tekl ven a Christian fascinovaně hleděl na svůj ukazováček.

„Panenko na nebi,“ zasténala Agnes, vstala a chystala se odejít.

Když si oblékala kabát, otočila se k Maren, jež se bez ohledu na malou konfrontaci mezi druhými dvěma prokousávala dál knihou.

„Musím si s tebou co nejdřív promluvit mezi čtyřma očima,“ řekla a s pohledem upřeným na Christiana, který se stále podivoval nad tím, kolik hnisu se vejde do jednoho uhru, dodala:

„Musíme se domluvit na službách na únor a březen. Můžeš připravit nějaký návrh?“

„Hm,“ souhlasila Maren a na okamžik vzhlédla od knihy, „dobrá.“

„Bylo by fajn, kdybys to stihla během noci. Abychom to mohly zítra odpoledne probrat.“

Maren znovu vzhlédla, usmála se a přikývla.

„Dobře, Agnes. Do zítřejšího odpoledne to bude hotové. V pohodě. Dobrou noc!“

„Tak dobrou, vy dva.“

2.

Byla to nádherná vila. Ačkoliv prostředky na opravy nemohly v žádném případě pokrýt důstojnější rekonstrukci než výměnu původních, na osminy dělených oken za nová eurookna s hliníkovými příčkami, vypínal se dům s hrdě vztyčenými věžičkami v horní části téměř tři čtvrtě hektaru velkého pozemku. Zdi měl natřené béžovou barvou a zdobily ho zelené dřevěné dekorace, připomínající švýcarský styl. Dvě rozlehlá podlaží byla zcela nově rozdělena před pěti lety. V přízemí na dva obýváky, společenskou místnost, kuchyň, koupelnu, prádelnu a místnost, jíž říkali knihovna, ale která byla vlastně jakýmsi archivem. V prvním patře bylo šest ložnic pro děti, z toho čtyři dvoulůžkové. Dvě jednolůžkové teď byly využívány na psaní úkolů nebo jako společné prostory. Kromě toho tam byla i ložnice pro zaměstnance. Vpravo od schodů, na konci chodby ležela pracovna vedoucí dětského domova. Přímo naproti pak jedna koupelna s vanou, jedna menší se sprchou a záchod. Kromě dvou plně využívaných podlaží měla vila ještě sklep a rozlehlou, vysokou půdu. Po požární inspekci před několika lety byly u oken na obou koncích chodby nainstalovány žebříky, v každé ložnici pak požární lano.

Děti milovaly požární cvičení. Všechny s výjimkou Kennetha. A teď i Olava. Prvně jmenovaný seděl uprostřed chodby, plakal a křečovitě se držel hasicího přístroje, připevněného ke zdi. Olav stál rozkročený a zavalitý, spodní ret ohrnutý víc než kdy jindy.

„Ani mě nehne,“ protestoval ostře, „ani náhodou nepolezu dolu po nějakým podělaným laně.“

„Tak po žebříku, Olave,“ navrhla Maren. „Žebřík není tak hrozný. Kromě toho musíš co nejdřív přestat s tím klením. Už jsi tady tři týdny a tímhle způsobem přijdeš o všechno kapesné!“

„Tak pojď, Olave.“

Na záda mu poklepal Terje. Bylo mu něco přes třicet a podle papírů měl funkci asistenta vedoucí.

„Půjdu těsně před tebou. Teda vlastně pod tebou. Takže kdybys padal, budu tam stát a chytím tě, jo?“

„Ani mě nehne,“ opakoval Olav a ustoupil o krok zpátky.

„Deset korun na to, že si ten ňouma netroufne,“ volal Glenn venku za oknem, sám vylezl nahoru a dolů už čtyřikrát.

„Co s tebou bude, když tady vypukne požár?“ zeptal se Terje. „To chceš vevnitř uhořet?“

Olav na něj nenávistně zíral.

„To ti může bejt jedno! Máma bydlí v betonovým baráku. Třeba bych se moh přestěhovat tam.“

Terje to vzdal, zavrtěl hlavou a přenechal vzpurného chlapce Maren.

„Čeho se bojíš?“ zeptala se tiše a pokynula mu, že půjdou do Olavova pokoje.

Neochotně se ploužil za ní.

„Nebojím se.“

Dosedl na postel, až zavrzala. Než se Maren posadila vedle něj, zvážila, jestli je nábytek dostatečně bytelný.

„Jestli se nebojíš, tak co ti teda brání?“

„Prostě na to kašlu. Nebojím se.“

Z chodby slyšeli Kennethův bolestný pláč prolínající se s nadšeným povykem a tarzanskými výkřiky ostatních dětí, které se houpaly na lanech.

Nebyla žádná prostá duše. Nejhloupější, co znala, byly výroky jako já mám tak ráda děti. Děti jsou jako dospělí, některé okouzlující, některé šarmantní; a jiné jsou hajzlíci. Jako profesionální vychovatelka se domnívala, že ji nikdo nemůže přeučit, když nějaké dítě nemá ráda. Nezacházela s nimi stejně, protože stejné nebyly, ale byla spravedlivá a nedělala rozdíly. Udržovala jemnou rovnováhu, na niž byla velmi hrdá. Jenže Olav ji nějakým způsobem narušil.

Od chvíle, kdy se přistěhoval, se s ním nikdo nedokázal sblížit. Přesto ji cosi v jeho výrazu přitahovalo, cosi v celé té groteskní postavě, jak tam seděl jako oblečený Buddha a pokoušel se vypadat rozzlobeně, ale vlastně byl jen smutný. Porušila zákaz dotýkání a pomalu ho pohladila po vlasech. Ona směla.

„Co je to s tebou, broučku,“ řekla tiše a znovu ho pohladila.

„Nejsem zrovna ňákej drobeček,“ poznamenal, ale v jeho hlase zaslechla náznak úsměvu.

„Trošku jo,“ odvětila a rozesmála se. „Občas určitě.“

„Baví tě tu pracovat?“ zeptal se najednou a odstrčil její ruku ze své hlavy.

„Ano. Hrozně mě to baví, fakt. Neumím si představit jiné místo na světě, kde bych mohla pracovat.“

„Jak dlouho jsi tady?“

„Tři roky, přibližně…“

Zaváhala a dodala:

„Od doby, co jsem skončila školu. Diákonskou vysokou školu sociální. Brzy to budou čtyři roky. A budu tady ještě spoustu, spoustu let.“

„Proč si radši nepořídíš svoje vlastní děti?“

„Možná to taky jednou udělám. Ale to přece není důvod, že tady pracuju. To, že nemám vlastní děti, myslím. Většina dospělých, co tu jsou, má svoje děti.“

„Kolik stránek má bible?“ zeptal se náhle.

„Bible?“

„Ano, kolik má stránek? Musí to bejt strašně moc! Dyť je tak tlustá!“

Popadl bibli z nočního stolku – na každém z nich ležel jeden výtisk –, a než ji podal Maren, několikrát s ní plácnul o stehno.

Maren začala listovat.

„Můžeš se podívat na poslední stránku,“ napovídal, „nemusíš je všechny počítat, víš?“

„1271 stran,“ oznámila, „plus několik stránek map. A podívej… s tím klením to myslím vážně. Zkusíme teď ten požární žebřík?“

Vstala a postel si oddychla úlevou.

„Teď půjdu dolů. Po schodech.“

Nebylo o čem diskutovat.

***

Spojila jsem se s úřadem na ochranu dětí. Ano, když mu byly dva roky, udělala jsem to. Hrozně jsem se bála, ale potřebovala jsem pomoc. Někdo se o něj musel postarat. Jen na pár hodin denně. Několik měsíců jsem zvažovala, že tam zavolám, a stále to odkládala v hrůze, co asi udělají. Nesměli mi ho vzít. Existovali jsme jen my dva. Stále jsem ho ještě kojila, ačkoliv už vážil devatenáct kilo a jedl pětkrát denně. Snědl všechno. Nevím, proč jsem mu ještě dávala. Ale na těch deset minut, co sál, se aspoň utišil. Měla jsem nad ním kontrolu. Byly to takové malé chvilky klidu. Když začal ztrácet zájem, byla to moje porážka. Ne jeho.

Chovali se tak přátelsky. Po několika, asi dvou nebo třech, návštěvách u nás doma mu dali místo ve školce. Od čtvrt na devět do pěti. Říkali, že ho tam nemám nechávat tak dlouho, protože jsem doma a můžu ho vyzvedávat o něco dřív. Bylo by to pro něho náročné, říkali.

Odevzdávala jsem ho ve čtvrt na devět každé ráno. Nikdy jsem ho nevyzvedávala před pátou. Ale ani jsem nikdy nepřišla pozdě.

Dali nám místo ve školce a já přežila.

***

Olavovi se stýskalo po domově. Ta touha jako nějaké nutkání prostoupila celé jeho tělo, něco takového předtím nikdy nepocítil. Taky nebyl nikdy tak dlouho pryč. Pokoušel se ten vír v břiše potlačit tím, že rychle a krátce dýchal, ale vedlo to jen k tomu, že dostal závrať a udělalo se mu opravdu špatně. Bolelo ho celé tělo. Tak se zkusil opět nadechovat zhluboka, ale v tu chvíli byl pocit, že ho ten nepříjemný vír nasaje, zpátky. Skoro se mu chtělo plakat.

Nevěděl, jestli mu chybí máma, byt, postel nebo jeho věci. Ani nad tím nepřemýšlel. Byl to zkrátka jeden velký vír touhy.

Chtěl domů. Ale nesměl. Řekli mu, že tady musí strávit dva měsíce, než bude moci na návštěvu domů. Místo toho za ním dvakrát týdně chodila máma. Jako by ta měla v děcáku co pohledávat. Viděl, jak na ni ostatní děti civí, a dvojčata se chechtala pokaždé, když se objevila. Jedině Kenneth s ní mluvil, ale ten chudák nemá vůbec žádnou mámu, tak asi trochu žárlil. Ošklivá a tlustá máma je zkrátka lepší než žádná.

Mohla pokaždé zůstat dvě hodiny. První hodinu to šlo dobře. Trochu si popovídali, třeba se i prošli po okolí. Dvakrát byli v kavárně a dali si dort. Ale bylo to tam docela daleko, takže jim cesta zabrala skoro celý čas, co měli. Poprvé se o půl hodiny opozdili a Agnes mámě vynadala. Viděl, že je z toho máma smutná, i když nic neříkala. Tak utrhl věšák v šatně a Agnes se rozzuřila i na něho.

Když první hodina uplynula, bylo už těžší něco vymyslet. Agnes navrhla, že by mu máma mohla pomáhat s úkoly. Ale to nikdy předtím nedělala a ten nápad se mu nezamlouval. Proto zůstávali obvykle sedět v pokoji, aniž toho příliš namluvili.

Tak strašně toužil jet domů.

Měl hlad.

Neustále, neustále měl hlad. Od té doby, co přišel do dětského domova, se to o hodně zhoršilo. Nedávali mu dost jídla. Včera si chtěl dát třetí porci karbanátků se spoustou omáčky. Agnes mu to nedovolila, přestože v hrnci ještě hodně zbývalo. Kenneth nabídl, že si může vzít jeho porci, jenže když si to shrábl na svůj talíř, Agnes mu ho vzala a místo toho dostal jablko. Ale on nechtěl jablko, chtěl karbanátky.

Měl šílený hlad.

Právě teď byly všechny děti venku. Ve velikém domě vládlo ticho. Ve škole byl plánovací a organizační den, takže odpadlo vyučování. To proto bylo asi dneska to požární cvičení. Olav vstal z postele a protřepával si přesezenou nohu. Brněla a brněla a ačkoliv to bolelo, zároveň i trochu šimralo.

Když se na ni postavil, noha se mu téměř podlomila. Odbelhal se směrem ke schodům. Zespodu zaslechl nějaké hlasy, ale to museli být dospělí. Došoural se k oknu na kratším konci chodby a zahlédl Kennetha a dvojčata, jak sáňkují na kopečku dolů směrem k silnici. Kopeček pro mrňousy. Moc krátký, a navíc musel člověk brzdit, aby nenaboural do plotu. Kde jsou velké děti, netušil. A směly si dělat skoro, co chtěly. Včera byl Raymond dokonce v McDonald’s. Se svojí holkou. Přinesl si odtamtud malou figurku, kterou dal v domově Olavovi. Byla pro mrňata, tak ji pak dal Kennethovi.

Zkoušel jít po špičkách dolů, ale schody trochu vrzaly. Potom přišel na to, že když stoupne na schod úplně na straně, nevrže to. Postupoval skoro úplně potichu.

„Ahoj, Olave!“

Vyděšeně sebou trhl. Byla to Maren.

„Ty nejsi venku? Všechny ostatní děti tam jsou.“

„No a co? Já se chci dívat na televizi.“

„Žádná televize takhle brzo, vždyť víš. Musíš si vymyslet něco jiného.“

Usmála se na něho. Byla jediným dospělým v dětském domově, jehož snesl. Chovala se logicky. Jako téměř nikdo jiný. Ani máma ne. A už vůbec ne Agnes.

„Mám hroznej hlad,“ stěžoval si tiše.

„Ale vždyť je to teprve půl hodiny, co jsme měli dopolední svačinu!“

„Dostal jsem jenom dva chleby.“

Maren se rozhlédla kolem a zkonstatovala, že nikdo není v dohledu. Potom si s úsměvem přiložila ukazováček na ústa a přehnanými pohyby zamířila po špičkách do kuchyně, přičemž si pobrukovala písničku z filmu o loupežnících Kasperovi, Jesperovi a Jonatanovi. Olav se taky usmál a plížil se za ní, ačkoliv mu to připadalo jako pěkná pitomost.

V kuchyni pootevřela lednici. Oba strčili hlavy do škvíry mezi dveřmi. Světlo poblikávalo, protože nebyly dostatečně otevřené, a tak za ně ještě trochu zatáhli.

„Co si dáš,“ šeptla Maren.

„Karbanátky,“ zašeptal Olav a ukázal na zbytky jídla z předchozího dne.

„To nejde. Ale můžeš si vzít jogurt.“

To ho zrovna neuspokojilo, ale bylo to mnohem lepší než nic.

„Můžu si na něj dát műsli?“

„Jasně.“

Maren popadla velké balení jogurtu a nalila část obsahu do malého hlubokého talířku. Olav našel ve skříňce krabici műsli a právě se chystal nasypat si třetí lžíci, když se ve dveřích objevila Agnes.

„Co to tady vyvádíte?“

Oba na okamžik ztuhli, ale potom Maren popadla jídlo a stoupla si zčásti před chlapce.

„Olav má hrozný hlad. Trochu jogurtu mu nemůže uškodit.“

Agnes neřekla nic, když obcházela veliký jídelní stůl, pak ale vzala Maren misku z ruky. Stále beze slova vytáhla ze zásuvky folii, talířek zabalila a oba hříšníky odstrčila od lednice, kam jídlo postavila a zavřela dveře.

„Tak. Tady v domově se mezi společnými jídly nejí. Oba dva to víte.“

Na Olava se ani nepodívala. Ale Maren si při řeči ostře měřila pohledem. Maren pokrčila rozpačitě rameny a položila Olavovi ruku na rameno. Ten už se mezitím stihl vzpamatovat z překvapení.

„Krávo blbá.“

Agnes už vycházela z místnosti, když v tom úplně zkoprněla. Potom se pomalu otočila.

„Co jsi to řekl?“

Maren mu varovně stiskla rameno.

„Hnusná blbá krávo!“

Teď už chlapec řval.

Agnes Vestaviková u něho byla rychleji, než by kdokoliv očekával. Popadla ho za bradu a otočila mu obličej ke svému. Protestoval tím, že pevně sevřel oči.

„Takové výrazy tady nepoužíváme,“ zasyčela a Maren by byla přísahala, že levá ruka se jí zdvihla, jako by mu chtěla uštědřit bolestivou ránu. V takovém případě by to bylo úplně poprvé, co Agnes Vestaviková vztáhla na dítě ruku. Po vteřině váhání levou paži svěsila, ale stále držela chlapce pevně za bradu.

„Dívej se na mě!“

Sevřel oči ještě pevněji.

„Olave! Otevři oči a podívej se na mě!“

Olav byl v obličeji rudý, jen kolem prstů vedoucí měl bílé flíčky.

„Já si ho vezmu na starost,“ nabídla Maren tiše. „Promluvím s ním.“

„Promluvíš! Tady se nebude mluvit! Tady se bude…“

„Kundo pitomá,“ procedil Olav skrz zaťaté zuby.

Vedoucí mrtvolně zbledla. Znovu pozdvihla levou ruku, znovu ji po několika vteřinách svěsila. Stiskla chlapcův obličej ještě silněji. Potom dvakrát polkla a pomalu ho pustila. Olav přesto oči neotevřel a zůstal stát s obličejem otočeným vzhůru.

„Zavolám tvojí matce a řeknu jí, že sem teď dva týdny nemusí chodit, rozumíš? To bude přiměřený trest.“

Maren otevřela pusu a chtěla protestovat, ale když zachytila pohled nadřízené, opět ji zavřela. Namísto toho se pokusila postavit mezi chlapce a Agnes, což bylo obtížné, protože když Olav slyšel, jaký mu byl vyměřen trest, otevřel oči i pusu a právě se chystal na Agnes vrhnout. Ona se mezitím otočila a byla na cestě ze dveří. Maren se podařilo chlapce ve skoku zadržet, když ho popadla za ruce a zkroutila mu je za zády. Olav zařval.

„Nenávidím tě! Nenávidím tu zasranou kurvu!“

Agnes za sebou práskla dveřmi a zmizela.

„Mami!“ křičel chlapec a pokoušel se vytrhnout ze sevření. „Mami!“

Potom se schválně kousl do jazyka, až mu z něj crčela krev.

Ale neplakal.

„Mami,“ mumlal, zatímco mu z úst proudem tekla krev.

Maren, jež stála za ním, si uvědomila, že už se jí chlapec nesnaží vykroutit. Pomalu uvolnila sevření a dovedla ho k židli a posadila. Pak uviděla krev.

„Panebože, Olave,“ vyhrkla vyděšeně a popadla kus papíru z role kuchyňských utěrek.

V okamžiku byl prosáklý krví a Maren spotřebovala téměř celou roli, než se jí podařilo krvácení jakž takž zastavit, aby se na poranění mohla blíže podívat. Velkou část jazyka měl téměř ukousnutou.

„Ale Olave,“ vzdychla rezignovaně a očišťovala papírem ránu.

Potom jí došlo, že už není moc o čem mluvit. Kromě jediné věci.

„Musíš si pamatovat, Olave, že když budeš mít nějaké problémy a když na tebe budou všichni ostatní zlí a oškliví, musíš přijít za mnou. Já ti vždycky pomůžu. Kdyby ses teď tolik nerozčílil, mohli jsme to spolu dát do pořádku. Zkusíš si to pro příště zapamatovat? Že ti vždycky můžu pomoct?“

Nebyla si úplně jistá, ale tušila, že chlapec přikývl. Potom vstala a zavolala doktora.

Ukázalo se, že jazyk bude potřeba sešít třemi stehy.

***

Jen jediný z celkových čtrnácti zaměstnanců chyběl. Schůzi vedla Agnes. Rozpisy dozorů byly hotové na dva měsíce dopředu, i když trochu času strávili upravováním Mareniných návrhů. Potom probírali děti, jedno po druhém.

„Raymonda přijali do toho kurzu,“ oznamoval Terje. „Začíná příští týden, takže bude mít každý týden tři dny školy a dva dny opravovat motorky. Už se těší.“

S Raymondem to šlo bez problémů. Bydlel ve Vårsolu od devíti let a první rok byl pro všechny tvrdým oříškem. Potom svěsil ramena, vydechl a smířil se s tím, že ho máma může mít jen na víkendy. Matka byla fantastická. Starostlivá, motivující, ochranitelská a milá – měla všechny vlastnosti, které má správná máma mít. Když byla střízlivá. V prvních pěti letech chlapcova života šlo všechno dobře, pak do toho znovu spadla. Jako sedmiletého umístili Raymonda do pěstounské rodiny. Bylo to k ničemu. Byl tak svázaný se svou matkou, že nikdo nemohl převzít rodičovskou roli. Poté, co se troje náhradní rodiče zcela vyčerpali a matka nedokázala odložit láhev, dali Raymonda do Vårsolu. Hodně se toho zlepšilo. Matka abstinovala od pátku dopoledne a otevřela první láhev, jakmile za sebou Raymond v neděli večer zavřel dveře. Potom se propila celým týdnem, načež se opět vzchopila k dalším osmačtyřiceti střízlivým hodinám. Ale byla nepopiratelně Raymondovou matkou. S Raymondem to šlo bez problémů.

O ostatních obyvatelích nebylo moc co dodat. S výjimkou Olava.

„Ten nás skutečně prověří,“ povzdychla si Cathrine, třicetiletá ošetřovatelka z denní směny. „Upřímně řečeno, já se toho kluka vlastně bojím! Když se zasekne, nehnu s ním!“

„Tak trochu víc jez,“ zamumlal Terje, ale přeslechli ho.

„Když měla v úterý matka odcházet, bylo to pěkný drama,“ navázal Eirik, jenž měl tehdy noční směnu. „Držel se jí křečovitě za nohu a ona tam stála jako dřevo a zírala na mě, vůbec se nesnažila kluka nějak usměrnit. Když jsem se sehnul, abych se o to pokusil, vysloužil jsem si tohle!“

Naklonil se nad stůl a natočil hlavu na stranu. Všichni viděli modrožlutý kruh kolem levého oka.

„Ten kluk je strašný číslo! A matka je divná, o tom by všichni měli vědět!“

„Ale na ostatní děti nikdy neútočí,“ namítla Maren. „Naopak dokáže i pomáhat. Když chce, chová se slušně. Neměli bychom přehánět. Pokud jde o matku, je prostě zoufalá.“

„Přehánět? To ti nepřipadá až moc, když mě kopne do oka, vyhrožuje, že mě zabije, a potom roztrhá na kousky obrázky ostatních dětí?“

„Dokud se to týká tebe a obrázků, musíme to brát s klidem,“ uzavřela Agnes, aniž zmínila dramatickou dopolední epizodu, a tím, že si začala balit své papíry, naznačila, že schůze končí. Když začaly vrzat židle, jak všichni vstávali, gestem je ještě zarazila.

„Ráda bych si s každým z vás promluvila mezi čtyřma očima,“ řekla, aniž se na kohokoliv podívala. „Bude to taková pracovní rozmluva.“

„Pracovní rozmluva?“

Cathrine se podivovala, proč mají rozhovory proběhnout teď, bez varování a dva měsíce před obvyklým termínem.

„Promluvíme si hned teď. Nebude to dlouhé. Terje, ty první. Půjdeme nahoru do kanceláře.“

Maren Kalsviková, jež díky svým schopnostem fungovala jako jakási neoficiální zástupkyně vedoucí dětského domova Vårsol, zamyšleně sledovala svou šéfovou pohledem. Agnes vypadala přešle. Vlasy měla zplihlé a obvykle kulatý hladký obličej nesl stopy únavy. Pod očima ošklivé modré kruhy, zdálo se, že ji děti téměř nezajímají. Určitě nějaké problémy v manželství. Maren a Agnes nebyly zrovna kamarádky, ale pracovaly spolu a tu a tam spolu mluvily o maličkostech i důležitých věcech. Maren věděla, že Agnesino manželství v posledních měsících postonává. Možná to bylo vážnější, než dala Agnes najevo. Ten děsivý trest za Olavův výpad byl jasným důkazem, že je něco úplně špatně. Maren se jí na to chtěla během nadcházejícího rozhovoru opatrně zeptat. Kromě toho chtěla Olavův trest zmírnit. Nemělo by to být složité. Trestat děti zakazováním styku s rodiči bylo nejen nepedagogické, bylo to taky nezákonné.

„Můžu jít jako druhá?“ zeptala se Maren. „Jsem pak objednaná k zubaři.“

Rozhovory nakonec trvaly téměř čtyři hodiny. A to přestože poslední dvě rozmluvy zabraly jen deset minut.

***

Zdálo se, jako by dům dýchal. Zhluboka a klidně. Bezpečný, útulný hrad pro osm spících dětí.

Když nic jiného, jsou aspoň v klidu, pomyslel si Eirik spokojeně a vypnul televizi.

Čas už pokročil na půl hodiny po půlnoci, ale únavu necítil. Což bylo neobvyklé. Mohl snad usnout, aniž si toho všiml? Vzal do ruky balíček karet a začal si vykládat pasiáns. Bylo to lepší než prášky na spaní. Potom, co několikrát podváděl sám sebe, to na něho dolehlo. Bylo by fajn využít tu čerstvě ustlanou postel v prvním patře. Cestou nahoru po schodech si uvědomil, že Agnes ještě neodešla. V každém případě si toho nevšiml a zdálo se naprosto nepravděpodobné, že by nestrčila hlavu do televizní místnosti a nerozloučila se. Vlastně nechápal, proč se vůbec předtím, někdy kolem desáté, vrátila zpátky. Všechna hlášení byla v pořádku, to bylo jasné už během schůze. A teď tam Agnes zůstala tak dlouho. Znovu pohlédl na hodiny. Skoro jedna. Opatrnými kroky šel doleva chodbou v prvním patře, pomalu stiskl kliku u ložnice dvojčat. Leželi oba v posteli Kima-Andrého. Objímající se a s malými ústy, jež zlehka a pravidelně dýchala, vypadali jako andílci. Eirik opatrně vzal Roye-Morgana, zvedl ho a odnesl do jeho postele. Chlapec mumlal ospale na protest a potom se schoulil na břiše, vzdychl a spal dál. Chlapci jako obvykle nezhasli světlo. Eirik to tak nechal a pokračoval v obchůzce.

Všichni spali. Raymond chrápal. S otevřenou pusou a lehce zvrácenou hlavou ležel na zádech s roztaženýma rukama a nohama, napůl venku z úzké postele. Peřinu na podlaze. Eirik ji zvedl, narovnal mladíkovy končetiny, aniž se jejich vlastník nechal vyrušit ze spánku, a nastrkal okraj peřiny mezi matraci a okraj postele v naději, že opět nesklouzne.

Pak pohlédl na Olavovu postel a zamrazilo ho. Byla prázdná. To přece není možné. I když se díval na televizi, všiml by si, kdyby šel chlapec ven. Dveře do televizní místnosti měl otevřené. Nebo ne? Polilo ho horko.

Děti už utekly i dřív. Prostě se nevrátily ze školy, z výletu do města a podobně. Jenže tentokrát selhal on. Bylo po půlnoci a Olavovi je teprve dvanáct.

Všiml si, že je otevřené okno. Požární lano, připevněné na háčku pod okenním parapetem, viselo ven. Eirik otevřel okno dokořán a zíral na zem pět metrů pod sebou. Ale ten kluk se přece neodvážil k lanům ani přiblížit!

Aniž pomyslel na to, že probudí spící děti, proběhl chodbou, kolem ložnice zaměstnanců, a když byl na druhém konci, dva metry od kanceláře vedoucí napravo od schodů, vykřikl:

„Agnes! Agnes! Olav utekl!“

Vtrhl do kanceláře. Tam zůstal stát jako opařený.

Za svým mahagonovým psacím stolem, za tři sta korun z blešího trhu, před sebou květináč domácího štěstí, telefon, levnou plastovou psací podložku a červený hrnek se čtyřmi propisovačkami a jednou tužkou, seděla naprosto klidně Agnes Vestaviková. Překvapeným pohledem zírala s pootevřenými ústy skrz něho, z koutku jí vedl úzký, zaschlý proužek krve. Už netekla.

Eirik tam zcela tiše půl minuty stál, pak prkenně obešel psací stůl, jakoby v úctě k zemřelé. Víc mrtvá být nemohla: ze zad jí trčela třinácticentimetrová střenka nože. Přibližně ve výšce srdce.

Eirik si zakryl rukama obličej a rozplakal se.

3.

„To přísahám na čest a svědomí.“

Nechala levou ruku klesnout. Jen málo věcí měla vrchní komisařka Hanne Wilhelmsenová méně v oblibě než svědčit u soudu. Policisty bylo pochopitelně možné – na rozdíl od ostatních svědků – předvolat telefonicky. Prokurátor jim volal půl hodiny předtím, než měli vypovídat. Přesto se pokaždé přihodilo něco, co způsobilo zpoždění. Navíc zabralo čas vpravit se do případu, který se vyšetřoval před rokem a půl, možná dvěma lety. Už jenom najít všechny papíry trvalo dost dlouho. Nejjednodušší by pochopitelně bylo získat několik dnů předem kopii prokurátorových dokumentů, ale Hanne Wilhelmsenová věděla stejně jako ostatních 1500 zaměstnanců policejního ředitelství, že to se podařilo v jednom případu z deseti. Policejní právníci slibovali a ujišťovali, ale papíry nikdy nedorazily, a zpravidla to končilo tím, že se člověk musel prohrabávat svým vlastním, na koleni vytvořeným archivem.

Šlo o maličkost. Žalobci seděli v talárech s pochmurným výrazem ve tvářích a trávili pracovní den tím, že se snažili zjistit, zdali jedna jedenadvacetiletá dívka kousla během demonstrace do nohy policistu a jestli mu plivla do ucha.

Dívka převalovala v ústech žvýkačku, tu a tam si prohrábla na fialovo obarvené vlasy, a jakmile se vrchní komisařka v uniformě postavila do lavice svědků, začala k ní vysílat vražedné pohledy. Hanne Wilhelmsenová to neslyšela, ale podle pohybu rtů by přísahala, že dívka řekla policajtka blbá, načež si demonstrativně vzdychla a opřela se dozadu a zahleděla do stropu. Její advokát se ji ani mrknutím oka nepokoušel usměrnit.

Výslech byl tentokrát rychlý. Hanne Wilhelmsenová vlastně viděla, co se stalo. Mimo službu procházela náhodou kolem náměstí Stortorvet právě ve chvíli, kdy skupinka lidí, kteří se více či méně trefně označovali jako Blitz-mládež, zuřivými výkřiky oznamovala, že hospoda, před kterou stojí, je hnízdo fašistů. To docela souhlasilo. Policii bylo už dlouho jasné, že tam skupiny pravicových extremistů našly svou základnu. Když šla Hanne Wilhelmsenová okolo, odtáhli právě dva policisté dívku s fialovými vlasy a nasadili jí želízka, aniž kladla nějaký zvláštní odpor. Vrchní komisařka Wilhelmsenová se zastavila. Byla od nich jen tři čtyři metry, když se dívka jednoho z policistů zeptala, jestli mu má povědět tajemství. Než stihl odpovědět, natáhla se mu k uchu a plivla mu tam solidní porci žvýkačky a slin. Policista ji zuřivě strhl na zem, načež se mu dívka zakousla do boty, těsně nad kotníkem. Muselo to dát mnohem víc zabrat zubům a čelisti obžalované než dotyčné botě, obzvlášť proto, že se ji policista rozzlobeně snažil ze sebe setřást. Nakonec se dívka pustila a rozesmála se. Poté ji tvrdě vytáhli na nohy a nacpali do čekajícího antonu.

„Viděla jste zřetelně, že policistu kousla do nohy?“ zeptal se prokurátor, drobný, mladičký policejní úředník s červenými bezvousými tvářemi. Wilhelmsenová věděla, že je to jeho úplně první případ.

„No, pokud je bota považována za součást nohy, pak ano,“ odpověděla vrchní komisařka a pohlédla na soudce.

Ten vypadal, že každou chvíli zemře nudou.

„Není žádná pochybnost o tom, že kousla?“

Prokurátor se nevzdával.

„Kousla strážmistra do kožené boty. Soud rozhodne, jestli je to totéž jako kousnout do nohy.“

„Viděla jste, že nejdříve plivla?“

Hanne Wilhelmsenová se pokoušela zadržet úsměv.

„Ano, přímo do ucha mu plivla žvýkačku se slinami. Nebyl to hezký pohled.“

Ten s červenými tvářemi byl spokojený a obhájce také neměl příliš mnoho otázek. Wilhelmsenová mohla jít.

Dívka asi dostane třicet dnů natvrdo. Násilí proti veřejnému činiteli. Nic pěkného. Když vrchní komisařka vyšla z nové budovy osloského soudu na náměstí C. J. Hambroa, na okamžik se zastavila a lehce potřásla hlavou.

„Plýtváme časem a penězi na spoustu hloupostí,“ zamumlala a potom mávla na kolem projíždějící policejní auto, které ji svezlo zpátky do ulice Grønlandsleiret 44, do sídla policejního ředitelství.

***

Nová kancelář byla dvakrát tak velká než ta bývalá. To patřilo k pozici vrchní komisařky. Pracovala na tom místě sotva půl roku a stále ještě nevěděla, jestli se jí vlastně líbí. Úřadování nijak zábavné nebylo. Naopak, občas to byla ubíjející nuda. Na druhou stranu chápala jako výzvu vést ostatní v tom, co uměla nejlépe: ve vyšetřování. Sama se policejní práce účastnila aktivněji, než bylo u vrchních komisařů zvykem, a věděla, že o tom kolují řeči. A ne všichni se vyjadřují kladně. Vůbec si stále jasněji uvědomovala, že mnohaleté období, kdy byla pro všechny hrdinkou chráněnou před kritikou a konflikty, skončilo. Zatímco dřív konstruktivně, ale nezávazně navrhovala racionální řešení, která ostatní bez protestů zaváděli a překonávali kvůli nim těžkosti, teď k tomu měla pravomoci a byla to její povinnost. Jako řadová vyšetřovatelka se vyhýbala jakýmkoliv osobním konfliktům, jakýmkoliv intrikám. Dělala svou práci, dělala ji vynikajícím způsobem a domů odcházela s obdivnými pohledy v zádech. Teď stála v centru toho všeho a nebylo úniku, při její pracovní náplni bylo nevyhnutelné řešit spory, zaujímat postoje, ale také rozhodovat nad ostatními. Možná se to svářilo s jejími nejniternějšími instinkty. V životě ji stálo spoustu sil vybudovat mezi sebou a ostatními zeď, na níž byla závislá a za kterou se mohla ukrýt. Kdykoliv.

Hanne Wilhelmsenová si vůbec nebyla jistá, jestli se jí nová práce líbí.

„Hanne, holubičko moje, holčičko mýho srdce!“

Dveře zaplnil do hněda opálený obr. Měl na sobě seprané džíny bez pásku, ale se silným zlatým řetízkem připevněným k poutku na pásek a končícím v kapsičce na pravém boku. Ostře červené tričko s nepřehlédnutelným nápisem přes širokou hruď rozkazovalo FUCK OFF! Na nohou měl vysoké černé boty s opravdovými velikými ostruhami na patách. Hlavu pokrývaly půl centimetru dlouhé, rozježené blond vlasy. Knír měl mnohem delší. A navíc červený jako měď.

„Billy T.! Ty sis nechal narůst vlasy!“

Vrchní komisařka Hanne Wilhelmsenová vstala a ihned se stala předmětem nesmírné oddanosti rozložitého hosta. Zvedl ji a zatočil s ní, až převrhl hrnek s kávou a o několik metrů odmrštil odpadkový koš. Když ji konečně postavil na zem, dal jí pusu na rty a pak se svalil na židli, která se zdála o čtyři čísla menší.

Znali se z policejní školy. Na rozdíl od drtivé většiny spolužáků z ročníku se o ni nikdy nepokoušel. Naopak jí několikrát pomohl ze svízelné situace, jako nějaký princ na bílém koni, a Hanne věděla, že se o nich jednu dobu drbalo. Poté, co si na různých místech nadělal děti a žádné z nich nebylo její, roznesly se o ní nové, docela jiné řeči. Před těmi ji chránit nemohl. Ale nikdy, ani na vteřinu, se od ní neodvrátil. Právě naopak, jedné krásné jarní noci před devíti měsíci, toho legendárního perného jara, kdy všechny téměř spláchla obrovská vlna kriminality, jí samé nastavil takové zrcadlo, že v hloubi duše začala přemýšlet o tom, že by měla změnit způsob života. Ale jen v hloubi duše.

„Měl jsem se prostě báječně,“ oznámil a předběhl ji tím. „Měl jsem se skvěle, kluci se měli super a ke všemu jsem tam potkal jednu moc pěknou ženskou!“

Čtrnáct dní na Kanárských ostrovech. Jmenovala se Eia.

„A teď jsi odpočatý a připravený do služby. U mě. Pro mě.“

Hlas měla, jako když másla ukrajuje, a naklonila se k němu přes stůl.

„Představ si, že to zažiju. Budu šéfovat Billymu T., postrachu všech šéfů. Moc se těším!“

Spokojeně protáhl své dlouhé tělo a složil si ruce za krkem.

„Jestli se mám někdy nějakýmu šéfovi podřídit, musí to bejt fajn ženská. A jestli se mám někdy podřídit fajn ženský, musíš to bejt ty. Bude nám to klapat.“

Billy T. se opět stal vyšetřovatelem. Po mnoha letech v civilu u protidrogové jednotky se nechal od Hanne Wilhelmsenové přemluvit. Dokonce mu napsala žádost o přeložení. Stálo ji to spoustu láhví červeného vína a dobrou večeři, než před druhou hodinou jedné sobotní noci podepsal. V devět hodin následujícího rána zoufale telefonoval a chtěl žádost roztrhat na kusy. Jen se smála. To nepřicházelo v úvahu. A teď seděl tady. A vlastně se taky těšil.

„A první, do čeho se pustíš, je tohle.“

Podala mu troje nepříliš plné zelené desky. Jedno ubodání z minulé soboty, podezřelá smrt kojence, což byl patrně syndrom náhlého úmrtí, a ještě jedna smrt na opačném konci života, která se docela jistě prokáže jako otrava alkoholem.

„Tady to zvládneš levou rukou.“

Potom vytáhla ještě jedny desky.

„A tohle je skutečná práce. Vražda. Staromódní vražda nožem, úplný rodokaps. V dětském domově! Stalo se to dneska v noci. Promluv si s techniky, co byli na místě činu. Hodně štěstí. Kdybych mohla, nasadila bych na ten případ hromadu lidí, ale po té dvojnásobné vraždě ve Smestadu z minulého týdne to zůstane tak, jak je. Maximálně čtyři lidi. Ty v každém případě vyšetřování povedeš.“

„Do háje, to už se rozhodlo?“

„Ano,“ usmála se lichotivě. „Zatím budeš pracovat s Erikem a Tone-Marit.“

Billy T. vstal, demonstrativně si povzdychl a posbíral si věci.

„Že já jsem nezůstal tam dole,“ zasténal.

„Jsem ráda, že jsi tam nezůstal,“ usmála se Hanne Wilhelmsenová sladce a dodala:

„Taková trička tady nosit nemůžeš. Běž a okamžitě se převleč! Každopádně předtím, než pojedeš do toho dětského domova!“

„To je fuška,“ zamumlal a rozhodl se nosit stejné tričko celý týden. Pak odkráčel s chřestícími ostruhami svou cestou.

***

Billy T. se přesto převlékl. Při bližším zvážení uznal, že se ten nápis do dětského domova přece jen nehodí. Teď měl na sobě neutrální, bílé tričko s knoflíky a přes něj obnošený široký kožený kabát. Když se soukal ven z malého civilního policejního auta, bouchl se do hlavy o rám dveří a marně se snažil naražené místo mnout, aby se bolesti zbavil. Po oteplení se opět ochladilo a namrzlý štěrk mu pod špičatými botami suše křupal. Hanne Wilhelmsenová jela s ním. Billy T. dělal tak dlouhé kroky, že vedle něho musela běžet.

„Za jízdu v tomhle autě bych měl brát rizikovej příplatek,“ poznamenal Billy T. přísně. „Neteče mi krev?“

Sehnul se a natočil hlavu temenem ke své kolegyni. Pod kratičkými vlasy prosvítala kůže se škrábanci a jizvami po dřívějších kolizích. Krev mu netekla.

„Ty citlivko,“ okomentovala to Hanne, pofoukala mu hlavu a otevřela modré vstupní dveře, které měly ve výši očí trojdílné okénko ve tvaru půlměsíce. Pohled dovnitř zakrývala kytičkovaná záclonka.

Vešli do zádveří, na stěně po levé straně visely věšáky, po pravé straně stála třípatrová dřevěná police na boty. Na ní i všude okolo ležely v blaženém chaosu boty ve velikostech od čísla 32 až po 44. Než se Hanne Wilhelmsenová rozhodla, jestli se má zout, procházel už Billy T. dalšími dveřmi, a tak ho v botách následovala. Napravo stoupalo schodiště do prvního patra a před nimi ležela jakási společenská místnost, tichá a prázdná.

„Vypadá to tu docela útulně,“ mumlal si Billy T. pro sebe a sehnul se před visícími postavičkami pestrobarevných čarodějnic z kartonu, krepového papíru a suchých březových větviček. „Takhle jsem si to fakt nepředstavoval.“

„Čekal jsi něco víc dickensovského? Nebo co sis vlastně myslel?“ zeptala se Hanne Wilhelmsenová, zastavila se a naslouchala. „Je tady neuvěřitelné ticho!“

Jakoby v odpověď seběhla dolů po schodech nějaká žena. Bylo jí přibližně ke třiceti, měla dlouhé světlé vlasy spletené do copu, halenu, kterou navrhovala Sigrun Bergová a jež vzhledem naprosto odpovídala svému stáří, a džíny do zvonu. Buď byly ultramoderní, nebo dědictví sedmdesátých let.

„Omlouvám se,“ vyhrkla bez dechu, „telefonovala jsem. Maren Kalsviková.“

Měla pevný stisk, ale oči zarudlé a protkané krvavými žilkami. Přestože nebyla vůbec nalíčená, nešlo přehlédnout její neobvykle dlouhé tmavé řasy. To vlasy musela mít odbarvené, ačkoliv to tak nevypadalo.

„Všechny děti jsme přemístili jinam. Jen na čtyřiadvacet hodin. To policie…“

Trochu zmateně se odmlčela.

„… tedy vaši kolegové, co tady byli dnes v noci a ráno… Říkali, že to tak máme udělat. Že by tady děti neměly být, když se to tu prohledává. Myslím místo činu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt démona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.