Copyright © Robert Orr, 2013

Foreword copyright © Royce Tennant, 2013

Afterword copyright © Vern Stenlund, 2013

Dopis A. A. Gilchrista je použit s laskavým svolením Gilchristovy rodiny.

Translation © Richard Janda, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-678-4

ISBN mobi 978-80-7462-689-0

.

Tuto knihu věnuji lidem,

kteří pro mne vždy znamenali nejvíce:

manželce Peggy, našim dvěma synům Darrenovi a Brentovi;

snachám Chelsea a Kelley;

vnoučatům Alexis a Braxtonovi;

tchýni a tchánovi Claře a Billu Woodovým;

a hlavně svým rodičům Arvě a Dougovi Orrovým.

Všem moc děkuji.

„Souhlasím s Bobbym Clarkem, který řekl, že Bobby Orr je tak dobrý, že by pro něj měla existovat nějaká vyšší liga než NHL. Souhlasím také se svým kamarádem Sergem Savardem, který dělí hokejisty do čtyř kategorií: hráči, hvězdy, superhvězdy a Bobby Orr. Bobbyho poslední sezona v Bostonu mluví za vše: 46 gólů, 89 asistencí. Sto jedna trestných minut. A lidé mi nevěří, že měl statistiku plusových a minusových bodů 124. A tohle všechno zvládl v osmadvaceti letech, což je věk, kdy se většina obránců do takové formy teprve dostává. Co by asi tak byl dokázal, kdyby býval hrál i po třicítce? Bobbyho život lze přirovnat k meteoru: byl mnohem lepší než všichni ostatní, nikdo se mu ani nepřibližoval. Pak, v nejlepší formě, s hokejem skončil. A už nikdy jsme ho neviděli znovu hrát.“

Don Cherry, komentátor a trenér

týmu Boston Bruins (1974–1979)

„Od okamžiku, kdy jsem Bobbyho viděl poprvé na bruslích, jsem věděl, že z něho bude hráč, který se objeví možná tak jednou za život. Navždy změnil hokej. Jeho výjimečnost však spočívá v tom, že je to ten nejpříjemnější, nejhodnější a nejupřímnější člověk, jakého potkáte. Podle mě je Bobby jedničkou ve všech kategoriích a jsem nesmírně rád, že jsme přátelé.“

Gordie Howe, čtyřnásobný vítěz Stanleyova poháru

s týmem Detroit Red Wings,
šestinásobný držitel Hartovy trofeje,

šestinásobný držitel trofeje Arta Rosse

„Bobby dosáhl úrovně, která je a navždy zůstane pro obránce nedosažitelná. Pro ty z nás, kteří ho znají osobně, je stejně nepřekonatelný i jeho charakter. Kniha Bobbyho Orra by měla být povinnou četbou.“

Denis Potvin, čtyřnásobný vítěz Stanleyova poháru s týmem

New York Rangers, trojnásobný držitel Norrisovy trofeje

„Historie NHL má spoustu vynikajících hráčů, v jejich čele pak stojí Bobby Orr. Hrát s ním na jednom ledě byla pocta a ohromné potěšení. Jeho paměti se stanou povinnou četbou hokejových fanoušků celého světa.“

Jean Béliveau, desetinásobný vítěz Stanleyova poháru
s týmem Montreal Canadiens,
držitel trofeje Arta Rosse,
Conna Smythe a Hartovy trofeje

„V začátcích mé kariéry se mě často ptávali, jestli se snažím napodobovat Bobbyho Orra. Já na to vždy odpověděl, že ne, že Bobby Orr je jen jeden.“

Paul Coffey, čtyřnásobný vítěz Stanleyova poháru
s týmy Edmonton a Pittsburgh,
trojnásobný držitel Norrisovy trofeje

Předmluva

Ti kluci potřebovali trenéra, tak jsem se nabídl. Chodí to tak ve všech koutech naší velké země každou hokejovou sezonu. Skupina dobrých kluků, každý z nich byl svým způsobem výjimečný. Jeden, který se k nám přidal o něco později, však mezi nimi vynikal.

Byl to mladší žák, který hrál v divizi za starší žáky. Když jsem ho poprvé spatřil, připadal mi hrozně hubený; měl jsem dojem, že první silnější poryv větru ho srazí. Takový sympatický, slušný, nakrátko ostříhaný klučina z milé rodiny, který se pořád usmíval. Za pár měsíců v divizi dominoval a my se rozhodli přesunout ho do výběrového týmu, kde se naše cesty zkřížily.

Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy jsem ho viděl poprvé bruslit. Asi to zní přehnaně, ale od té chvíle jsem věděl, že „to“ má. Když se rozjel, nevěřil jsem vlastním očím. Měl sice trochu nohy do O, ale bruslil naprosto nenuceně, v nádherném rytmu, bez jakéhokoli zjevného úsilí. Postavil jsem ho na pravé křídlo. Ani na okamžik jsem nepochyboval, že má mimořádný talent, jaký jsem nikdy předtím v hokeji neviděl. A budoucnost mi dala za pravdu.

Tehdejší doba byla jiná. Nikdy se mi nestalo, že by si nějaký rodič stěžoval. Rodiče nesedávali během utkání blízko střídačky a nechtěli po mně, abych jejich synka posílal častěji na led. Ten rok nosili rodiče po celou sezonu zelenobílé stužky se znakem trojlístku na podporu našeho týmu. I ten klučina s krátkým sestřihem měl moc milé rodiče: Arvu a Douga. Přestože se brzy ukázalo, že jejich syn je nejlepší z nejlepších, ani jednou po mně nechtěli, abych ho jakkoli zvýhodňoval. Doug se nikdy nechoval jako velké zvíře. Byla to prostě jiná doba.

Připadá mi, že všechny ty roky uplynuly během okamžiku. Ten klučina je už prý dědečkem. Všechny slavné osobnosti by si z něj měly vzít příklad. Je skromný a nesobecký a umí se chovat k ostatním. Těšilo mě, že jsem ho tehdy trénoval. Poznal jsem ho jako hráče i jako člověka a pokládám za velkou čest, že nyní mohu takto vzpomínat na jeho začátky.

Stále ho vidím před sebou jako osmiletého kluka, kterého čeká úspěch a sláva. V chladném lednovém dnu kdysi dávno jsem stál u kluziště v městečku Parry Sound a sledoval ho během tréninku. A přemýšlel jsem, jestli by ten kluk nemohl být obránce.

Royce Tennant

Úvod

Probudil jsem se v pět ráno. Bylo 10. května 2010, den jako každý jiný. V jednom se však lišil. Po velmi dlouhé době jsem cítil vnitřní chvění jako kdysi před zápasem. A nyní, ještě za tmy, jsem měl v hlavě jedinou věc. Den pomalu ubíhal a já jsem neměl náladu se s kýmkoli bavit, přestože jsem byl obklopený rodinou a přáteli a potřásl si rukou s bezpočtem gratulantů — celebrit, fanoušků, sportovců, politiků.

Přál jsem si, abych si tu chvíli mohl užít. A doufám, že jsem dokázal opětovat alespoň trochu vřelosti, kterou mi všichni ti lidé projevovali. Jenže jsem byl tak nervózní, že jsem stěží zvládl konverzovat s dlouholetými přáteli.

Veškerá úzkost pramenila z toho, že mne čekalo vystoupení na pódiu. Za ty roky jsem samozřejmě často stál před lidmi a čelil záplavě mikrofonů. Jenže vyjít na pódium a mluvit o sobě, to opravdu nemusím. Patřím k lidem, kteří o sobě neradi mluví na veřejnosti.

Měl jsem vystoupit před stadionem TD Garden vedle místa, kde stávala stará hala Boston Garden, v níž jsem na den přesně před čtyřiceti lety, 10. května 1970, vstřelil gól. Fotograf, jenž od začátku zápasu seděl na stoličce v rohu za plexisklem, si odskočil a na jeho místo se posadil Ray Lussier, jen chvíli předtím, než se ke mně dostal puk a já ho zasunul do brány, chvíli předtím, než mě soupeř podrazil a já letěl vzduchem. Lussier cvakl spouští a zachytil okamžik, který má nesmírnou symbolickou hodnotu nejen pro fanoušky týmu Boston Bruins (bostonští Medvědi), ale pro všechny hokejové příznivce.

Po čtyřiceti letech jsem se vracel na místo činu. Stejně jako řada těch, kteří tam byli se mnou, když ta fotografie vznikla. Bucyk, Sanderson, Doak, Hodge, McKenzie, Marcotte, trenér Sinden a bývalý generální manažer Medvědů Milt Schmidt. Přišel starosta Menino, prezident Medvědů John Wentzell a majitel týmu Jeremy Jacobs. Dorazili také kamarádi z baseballového týmu Red Sox David „Big Papi“ Ortiz a skvělý nadhazovač Tim Wakefield, čehož jsem si nesmírně vážil. Přišel tam můj syn Darren a snacha Chelsea s naší vnučkou Alexis, a samozřejmě fanoušci.

K těm všem jsem musel promluvit, protože jsem byl na té slavné fotografii. Vznikla podle ní socha a já ji měl slavnostně odhalit. Byl krásný jarní den. Všude kolem spousta kamer. Tým Medvědů hrál druhé kolo play–off a ve městě to hučelo. Vypadalo to, že všechno je tak, jak má být.

Jenže stát před mikrofonem a mluvit o sobě, či znovu prožívat okamžik slávy, bylo to poslední, co mi scházelo. Netoužil jsem po chvále a uznání. Naopak, chtěl jsem vysvětlit, že uznání za ten okamžik si zaslouží více lidí.

Vzpomněl jsem si na chvíli, kdy jsem ten snímek slavného gólu spatřil poprvé. Seděl jsem u snídaně v hotelu Colonial v Lynnfieldu ve státě Massachusetts se svým tátou a jeho kamarády. Bylo to 11. května 1970, den poté, co jsme získali Stanleyův pohár a co jsem vstřelil ten gól. Jistě si dokážete představit, jaká tam panovala nálada. Nestává se každý den, že se vám splní dávný sen a vy si ten pocit můžete vychutnat se svým otcem.

Už si nepamatuju, o čem jsme se bavili. Pak mi někdo podal výtisk novin Boston Record–American s tou fotografií, jak letím vzduchem a ve tváři se mi zračí překvapení i radost. Tehdy jsem o tom moc nepřemýšlel. Nepatřím k lidem, kteří si v zaplněné restauraci prohlížejí fotografie své maličkosti. A musel jsem se připravit na slavnostní průvod. Takže jsem na ten snímek jen mrkl.

Zatímco však onen průvod je dnes jen vzdálenou vzpomínkou, ta fotografie mi v paměti nevybledla. Stala se jednou z nejslavnějších momentek v hokejovém světě. Ne proto, že jsem na ní já, prostě se jedná o skvělou fotku bez ohledu na to, kdo tím vzduchem letí. Ačkoli jsem si ji v roce 1970 jen letmo prohlédl, dokáže ve mně po čtyřiceti letech vyvolat vzpomínky na ten zásadní zápas jako nic jiného: stará hala Boston Garden napěchovaná diváky až po střechu, hluk, vlhký vzduch a zápas směřující k prodloužení.

Z prodloužení uběhlo jen pár sekund. A ta fotografie zaznamenala jediný okamžik z těch několika sekund. Přesto, alespoň pro mne, zachytila nejen ten zápas, nejen žhavý květnový podvečer. Všichni z tehdejšího týmu Medvědů se ze všech sil snažili, abychom to do toho prodloužení dotáhli. Rick Smith měl na svém kontě už dva body. Naši nejlepší střelci dělali svou práci, stejně jako po celou sezonu i v prvních dvou kolech play–off. Až na mě. V sérii proti St. Louis jsem ještě neskóroval. Do té první minuty prodloužení jsme se dostali díky ostatním klukům. Netuším, co si při pohledu na tu fotografii vybaví druzí, já na ní však vidím více než jen jednoho hráče, který právě vstřelil gól.

Přestože mě fotograf zachytil, jak s roztaženými pažemi letím vzduchem a tvářím se, jakoby v tom okamžiku na ničem jiném nezáleželo, ve skutečnosti jsem vstřelené góly nijak zvlášť neoslavoval. Vím, že většina hráčů po skórování projevuje radost, mně to ale vždy přišlo neuctivé. Neodpovídalo to mému přesvědčení. A najednou jsem zvěčněný na té slavné fotce s rukama ve vzduchu. Mohl bych to dávat za vinu hokejce obránce týmu Blues Noela Picarda, s níž mě podrazil. Musím však přiznat, že to byl skok z radosti, bez ohledu na to podražení.

Celé to možná lépe vyjádřil výjev následující pár sekund po mém letu — když mě spoluhráči zalehli a zbytek našeho týmu přelezl mantinel a přidal se k nám v oslavě vítězství. Ani ten gól ani následná oslava však nepatřila jen mně. Zasloužili se o ni všichni v černozlatých dresech Medvědů i trenéři. Stadion burácel. Tehdy tam zdaleka nešlo jen o jednoho kluka, který se proletěl nad ledem. Ona fotografie, jež přetrvala dodnes, vytrhla ten okamžik z času.

A tentýž příběh teď vypráví ta socha odlitá bůhví z kolika kilogramů lesklého bronzu. Abyste mě nechápali špatně, je to nádherné umělecké dílo. Zarazilo mě ale, kolik toho ta socha nevypráví. Zachycením jediného okamžiku musela vynechat moment předchozí i následný. Vyobrazením jediné osoby vynechala všechny ostatní, kteří toho roku Stanleyův pohár vybojovali. A taky fanoušky, kteří měli na tom vítězství svůj podíl. Kdybych ten gól vstřelil v prázdné Boston Garden, znamenalo by to mnohem méně; podobně absurdní by asi bylo, kdybych se odhalení té sochy účastnil jen já sám. Takovéto věci se prostě nestávají člověku samotnému. Prostřednictvím této knihy se chci mimo jiné vrátit v čase před ten okamžik, aby celý příběh dával větší smysl.

Připadá mi však zvláštní psát sám o sobě. Za celou tu dobu, co jsem byl středem pozornosti, jsem o sobě četl jen málokdy. Vycházely o mně knihy i články v novinách a časopisech, já ale neviděl důvod, proč bych je měl číst. A nezáleželo na tom, jestli mě autor chválil nebo kritizoval, protože první mezi kritiky jsem byl obvykle já sám. Navíc žádný novinář nemohl přijít s něčím novým v souvislosti s mým způsobem hry. Pokud by chtěl zmínit nějakou chybu, kterou jsem udělal, mohl bych hned přidat pár dalších. Pokud by chtěl popsat nějaký obzvláště povedený zápas, pravděpodobně bych mu mohl oponovat, že jsem měl jen štěstí nebo že se povedl hlavně díky spoluhráčům. A pokud jsem nějaký zápas opravdu odehrál dobře, tak jsem koneckonců dělal to, za co jsem byl placený. O těchto věcech jsem si nemusel číst v novinách. Sám jsem nejlépe věděl, kdy jsem hrál špatně a kdy dobře. Věděl to celý tým.

Někdy uděláte všechno dobře, ale puk odskočí špatným směrem. Někdy hrajete opravdu špatně, ale usměje se na vás štěstí. Pokud však celkem vzato hrajete dobře, dosáhnete výsledku, o jaký usilujete. Tohle věděli všichni kluci v kabině. A pokud jsme na to sem tam zapomněli, dostali jsme za to pěkný kartáč. Trenéři byli více než ochotní vrátit nás zpět do reality. Nechci být nezdvořilý ke sportovním novinářům, nicméně žádné informace od kteréhokoli z nich nemohly změnit náš názor na hokej.

Každopádně jsem o sobě prostě nerad četl. Tak si představte, jak jsem váhal nad návrhem, abych si sedl a napsal knihu. Desetitisíce slov o sobě. O tom, co jsem dělal. Co jsem si myslel. Tohle rozhodně neodpovídá mé představě dobře stráveného času.

S nápadem napsat knihu za mnou přišla již řada lidí, většinou s vlastní představou, jak bych to měl pojmout. Nabízeli mi, že vytvoří autorizovanou verzi mého života, o což jsem však nikdy neměl zájem. Mnozí z nich ve skutečnosti chtěli nějaký skandalizující příběh, v němž bych vyhrabal kdejakou špínu na lidi, které jsem znal. Netvrdím, že jsem kdovíjaký světec, ale takovéto věci se mi opravdu příčí. Tato kniha musí být lepší a jít více do hloubky.

Než se začtete do následujících stránek, musím zmínit tři důležité věci. Zaprvé, není mi zrovna příjemné mluvit či psát negativně o druhých, zejména v rámci knihy, která má mnohem větší potenciál než novinový článek. Asi vám budu připadat staromódní, ale v době mého dospívání, a hlavně sportovní kariéry, platilo, že po přátelích — byť bývalých — se neplive. Nedělá mi problém popravdě vylíčit konkrétní událost nebo se vyjádřit k nějakému tématu, jak se ostatně dále přesvědčíte. Jenže říci pravdu a naházet na někoho špínu jsou dvě naprosto rozdílné věci.

Zadruhé, o mém soukromém životě a kariéře se za ty roky napsalo více než dost, ovšem spoustu těch informací jsem ani neposkytl ani neodsouhlasil. Každý má právo na svůj názor a někteří lidé si určité události pamatují jinak než já. Nicméně fakta jsou fakta. Jsem rád, že mám možnost předložit pár svých názorů.

A zatřetí, mnozí lidé se v souvislosti se mnou zjevně mylně domnívali, že jsem měl vše trochu snazší než druzí hráči, nebo že jsem se od všech ostatních nějak lišil. Pokud by to byla pravda, můj příběh by pravděpodobně nestál za vyprávění. Jenže já se od ostatních nijak neliším. Nechtěl jsem psát o tom, co pro mě bylo snadné. Rozhodl jsem se, že pokud se do toho pustím, musím psát o tom, co bylo těžké.

Pokud by tato kniha obsahovala jen nostalgické vzpomínky či nejvýznamnější okamžiky mé kariéry, pouze by nahrávala té verzi příběhu, která mi nikdy nepřipadala zajímavá. Ceny, střelecké tituly, Stanleyovy poháry — to vše lze najít v historických záznamech. Avšak stejně jako ta slavná fotografie či socha před stadionem TD Garden vám nic moc neřeknou. Nehovoří o hodnotách, nehovoří o motivaci. Nevysvětlují inspiraci ani nevyjadřují vděk lidem, kteří mi pomohli. Pouze tím nejjednodušším způsobem zaznamenávají, co se stalo na ledě, nikoli jak jsem se tam dostal, koho jsem cestou potkal a co se od něj naučil.

V každém případě jsem měl neuvěřitelné štěstí na lidi, se kterými jsem se ve svém životě setkal. Myslím, že konečně nadešel čas, abych se o své zkušenosti podělil. Uvědomil jsem si, že tato kniha mi umožní sdělit spoustu myšlenek a názorů týkajících se sportu, který nade vše miluji, přičemž nebude zaměřená pouze na mne.

Samozřejmě že tehdejší doba byla jiná. Mnoho věcí, které se zdály trvalé, již zmizelo. Stará hala Garden je pryč. Deník Boston Record–American, který jako první uveřejnil fotografii „gólu“, zanikl. S některými tehdejšími blízkými přáteli si stále mám co říct, s jinými se již nestýkám. Nikdy jsem nepředpokládal, že svět roku 1970, zachycený v soše, se tolik změní.

Již samotné dětství se změnilo. Při pohledu na tu sochu i při práci na této knize mi připadá, že tehdy bylo vše jednodušší. Klišé, já vím. Čím je člověk starší, tím silnější má dojem, že kdysi to bylo lepší. Jenže i když je to klišé, může to být pravda. Svět je jiný a mění se. Pravidla byla tehdy jiná. Facebook a Twitter se liší od hodnot týmových sportů, rodičovské autority, a dokonce i skupin dětí ze sousedství, které se na zamrzlé řece honí za pukem. Nedá se nic dělat: svět zvěčněný sochou už zmizel.

Některé věci se však nemění. Zajímavé na tom gólu po tolika letech není to, kde padl či kdo ho vyfotil. Dokonce ani to, kdo ho vstřelil. Myslím, že když se kdokoli, kdo se zajímá o hokej, na tu sochu podívá, nevidí hráče, který měl obrovské štěstí, že se ve správný čas ocitl na správném místě, a dokonce ani konkrétní gól vstřelený v konkrétním zápase. Upřímně řečeno si myslím, že člověk nemusí být ani hokejový fanoušek, aby chápal, co ta socha značí. Moc mě těší, že ten chlápek odlitý z bronzu jsem právě já, nemusíte však ani znát mé jméno, abyste věděli, že hráč letící vzduchem neztělesňuje jeden jediný úspěch či dobu dávno minulou. Socha symbolizuje cosi stálého a neměnného a právě o tom je tato kniha.

Na slavnosti před stadionem TD Garden v Bostonu jsem si vzpomněl, že 10. květen v roce 1970 připadl na Den matek. A přál jsem si, aby tam má matka mohla být se mnou a tu sochu vidět. Dvacetiletý mladík nemůže pochopit, co pro něj jeho rodiče udělali; to pochopí až mnohem později, kdy se sám stane rodičem. V té chvíli jsem jí chtěl dát další dárek ke Dni matek jako poděkování.

Někoho jsem tam však měl, komu jsem mohl poděkovat — manželku Peggy. Potkali jsme se nedlouho poté, co jsem vstřelil onen slavný gól, a od té doby je mi stálou oporou, pevnou jako ta socha. Svůj rodinný život jsem se vždy snažil uchovat v soukromí z respektu vůči těm, kterých se to týká. Když jsme se v létě roku 1973 brali, měli jsme malou a klidnou svatbu. A když teď píšu o svém životě, uvědomuji si, že neexistuje způsob, jak ji do této knihy zahrnout tak, jak si to zaslouží. Nepředstavuje jen jeden příběh z mnoha. Ani jednu kapitolu. Její roli v mém životě lze vysledovat na každé stránce. Seznámili jsme se, když jsem měl pocit, že stojím na vrcholku světa, a stála při mně, když jsem přišel o valnou část z toho, na co jsem v životě spoléhal. Když vzdávám díky za to nejlepší, co mě kdy potkalo, Peggy je vždy na čelních místech.

K napsání této knihy jsem se rozhodl až ve chvíli, kdy jsem si byl jistý, že mám co sdělit. Ne proto, že jsem vstřelil slavný gól, že jsem získal tuto či tamtu cenu, ani že držím tento či tamten rekord. Rodiče, stejně jako trenéři a další rádci, mají něco, o co se lze podělit. Jsem rodič, dokonce i prarodič, a myslím si, že v tomto duchu mohu nabídnout příběh, který stojí za zaznamenání, a ponaučení, které stojí za předání.

Díky tomu slavnostnímu odhalení sochy jsem se znovu setkal se spoustou lidí. S některými jsem si potřásl rukou a prohodil pár slov, na jiné se jen usmál. Ubíhalo to velmi rychle, pár okamžiků mě však přimělo zpomalit a zastavit se. Zahlédl jsem Kathy Baileyovou a v mysli se mi hned vybavil její zesnulý manžel a můj bývalý spoluhráč Ace. Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsme právě na tomto místě spolu hráli v Bostonu za Medvědy. Ace seděl v letadle společnosti United Airlines, let 175, 11. září 2001. Ne všechny vzpomínky toho dne byly šťastné.

Občas nám život připomene, že hokej není zdaleka nejdůležitější věc na světě. Nicméně jen máloco je důležitější než věci, které vás život s hokejem může naučit. Přeji si, aby tato kniha uhodila na správnou strunu a pomohla vám uvědomit si, co je ve vašem životě opravdu důležité.

A právě proto jsem se ji rozhodl napsat.

Kapitola 1

PARRY SOUND

Mohlo být půl osmé, možná tři čtvrtě, pokud mne máma nechala spát o trochu déle. Pak řekla: „Bobby, je čas vstávat.“ A den začal. Většina dnů v tehdejším domě Orrových začínala stejně. Táta vstal brzy a vyrazil do práce do továrny CIL. Máma pro nás měla nachystanou snídani, nebo jsme si ji dělali sami. A pak hurá do školy.

Do základní školy Victory Elementary jsme chodili pěšky, protože nás neměl kdo vozit a školní autobus u nás nejezdil. Byla to slušná štreka, ať jsme šli přímo po Bowes Street, nebo si to zkrátili přes les. V zimě, když napadlo spoustu sněhu, jsme se obvykle drželi chodníku. Tu cestu jsem šel tolikrát, že bych trefil se zavázanýma očima pravděpodobně i dnes. A mohl jsem je mít zavázané i tehdy. Pořád jsem se někde zastavoval, jako každé jiné dítě jsem nevydržel na jednom místě.

Pokud jsem nešel do školy, tak jsem šel k vodě. V našem městečku jsme pořád měli co dělat. Za teplého počasí, po škole nebo o víkendu, jsem nikdy nevynechal možnost jít si zarybařit k řece přes ulici přímo naproti našemu domu. Sklouzl jsem z náspu a za chvíli nahazoval s představou, že pod hladinou čeká obrovitá ryba, která se do té návnady zakousne. Někdy jsem tam pobyl jen pár minut, ale vždycky jsem si tím spravil náladu.

Škola mi sice nevadila, ale rybaření jsem miloval. Zvláštní, co si člověk zapamatuje z dětství. Z hodin zeměpisu mi toho v hlavě moc neuvízlo, ale dodnes si jasně pamatuji ten pocit, když jsem seděl na břehu řeky Seguin a netrpělivě čekal, co z ní vytáhnu. Láska k rybaření mi vydržela celý život.

Když jsem za dlouhých zimních měsíců seděl v lavici, s utíkajícím časem mou pozornost stále více přitahovaly velké hodiny na stěně. Nemohl jsem se dočkat, až bude zvonit a já vyběhnu ze školy ven. Pak už netrvalo dlouho, měl jsem obuté brusle a život mi přišel skvělý — dokud bylo dost světla, abychom viděli puk. Můj každodenní život v dětství byl poměrně jednoduchý. Bez ohledu na roční období mne to vždy táhlo k vodě; buď hrát hokej, nebo lovit ryby.

Přemýšlíte–li o tom, kde jste se v tomto světě ocitli, musíte nejprve pochopit, odkud pocházíte. Přirovnal bych to k rámování opečovávané fotografie. Místo, kde to pro každého z nás celé začalo, kde jsme se narodili a vyrůstali, bylo dějištěm mnoha událostí, které všechno ostatní zasazují do souvislostí.

Mým domovem bylo městečko Parry Sound v kanadské provincii Ontario, usazené na pobřeží zátoky Georgian Bay. Takových městeček byste tehdy našli v celé Kanadě spoustu — bezpečných a klidných míst, skvělých pro děti.

Parry Sound leží pár hodin cesty severně od Toronta, dost daleko na sever, aby mělo hodně lesů a vody, kde si děti můžou hrát. Bývalo to typické maloměsto. Za mého dětství mělo okolo pěti tisíc stálých obyvatel od podzimu do jara, ale v červenci a srpnu se tento počet zdesetinásobil díky chatařům a turistům. Blízká jezera, kanály a třicet tisíc ostrůvků lemujících pobřeží Georgian Bay představovaly neodolatelné lákadlo.

I přes každoroční invazi výletníků tvořili místní obyvatelé soudržnou komunitu, kde každý znal děti druhých a dohlížel na ně. Když se člověk dostal do maléru, rychle se to rozneslo a zakrátko o tom problému věděli jeho rodiče či sourozenci. Všichni jsme tak již v dětství pochopili, že pokud nechceme, aby si o nás povídalo celé město, nesmíme se dostat do žádného maléru.

Vůbec mě nepřekvapuje, že můj dědeček Robert Orr, imigrant z irského města Ballymena, si vybral právě Parry Sound. Našel zde svéráznou malou komunitu, v mnoha ohledech podobnou irským městečkům, a potkal tu mou babičku Elsie. Můj otec Doug se jim narodil jako třetí dítě. Když si v roce 1943 vzal mou matku Arvu Steeleovou, rozhodli se pokračovat v rodinné tradici a usadit se v Parry Sound. Měli celkem pět dětí: Patricii, Ronnieho, mě, Penny a Douga mladšího.

Na život v domě na Tower Hill si vzpomínám jen mlhavě, nejjasněji pak na černobílý televizor v obývacím pokoji. Bylo to v padesátých letech, takže výběr programů jsme měli hodně omezený. Dodnes nás vidím, jak večer sedíme na zemi a dychtivě sledujeme monoskop, dokud není čas jít spát. Z toho si lze snadno odvodit, že zabavit Orrovic děti nevyžadovalo nijak velké úsilí.

Nejvíce vzpomínek na domov a rodinu se však váže ke starému domu na Great North Road 24. Vždy byl plný členů rodiny i přátel, a když jsem o mnoho let později zakládal svou firmu, pojmenoval jsem ji Great North Road na počest toho místa, které kdysi dávno formovalo můj život. Při vjezdu do Parry Sound z prudkého kopce na Bowes Street leží Great North Road po levé straně, kousek před mostem, který vede do centra. Ulice se klikatí podél řeky Seguin. Náš dům stával na vzdálenější straně ulice od vody, pár domů od mostu.

V žádném případě se nejednalo o nějaký palác. Podlahy nebyly zrovna vodorovné, takže cokoli, co člověk položil na zem, za chvíli skončilo na opačné straně místnosti. Má starší sestra Patricie musela jednou zůstat doma, protože byla nemocná, a když jsem ji přišel zkontrolovat, řešila neobvyklý problém. Matka dala k posteli kbelík pro případ, že by se jí udělalo špatně. Kvůli sklonu podlahy však kbelík pomalu sklouzával dál a dál od postele. Chudák Patricie tak musela co chvíli vylézt zpod peřiny a přitáhnout si ho zpátky. Můj příspěvek k péči o nemocnou sestru spočíval v tom, že jsem ten kbelík zajistil těžkou knihou, aby zůstal na místě.

Vzpomínám si, jaká hrozná zima bývala v domě během dlouhých ontarijských zim. Když jsme chtěli sledovat televizi, museli jsme se navléct, jako bychom šli ven. V době, kdy jsme žili na Great North Road, byly programové možnosti už mnohem zajímavější než jen monoskop, takže zůstat v teple nabylo na významu. Měli jsme velký obývací pokoj, ale všichni pohromadě jsme v něm seděli jediný den v roce — na Štědrý den. Neměli jsme prostě tolik peněz, abychom ho po celou zimu vytápěli.

Některé části domu se nevytápěly vůbec a byly hodně studené. Doslova v nich mrzlo. Za nejchladnějších dnů se dělala námraza na vypínačích, takže než jsme mohli rozsvítit, museli jsme z nich seškrábat led.

Když pak zima přešla do jara, nastal menší problém. Dům byl přistavený k žulové skále, po níž s příchodem teplejšího jarního počasí stékal tající sníh a led a pak kuchyňskými dveřmi přímo do domu. Táta si možná říkal, že ten problém nestojí za námahu, já si ale pamatuji, jak nám rok co rok tekla voda do kuchyně.

Tento starý dům rozhodně nešlo označit za pěkný. Po letech, když jsem už byl známý, u domu zastavil jeden pán se synem, aby mě pozdravili. Klučina se na náš dům zadíval, pak se nahnul ke svému otci a zašeptal mu do ucha (dost hlasitě, abych to slyšel): „Bobby Orr fakt žije tady?“ Prostě žádný palác, ale byl to náš domov a my nic jiného nepotřebovali.

Ten dům ovlivnil i to, jak jsem se učil hrát hokej. Byl jsem jím posedlý, stejně jako ostatní kluci v okolí, a pořád jsem hledal způsoby, jak se zlepšovat. Každý hokejista asi začínal tím, že střílel puky do garážových vrat. K naší garáži ale nevedla žádná příjezdová cesta, tak jsem otevřel vrata a střílel puky dovnitř. Zadní stěnu garáže tvořila ta žulová skála, po níž nám stékala každé jaro voda do kuchyně (nikdo nepovažoval za nutné postavit před tu skálu zeď). Za mladými hokejisty většinou zůstává stopa zkázy, já však mohu s jistotou říci, že navzdory tisícům odpálených puků jsem do té skály neudělal ani jeden důlek.

Používal jsem zatížené puky, které jsem si sám vyráběl — zevnitř jsem vyřízl gumu a nalil tam roztavené olovo. Mnohem obtížněji se odpalovaly, já však uvažoval tak, že když zvládnu těžké puky, s těmi lehčími mi to pak na ledě půjde snáz. Sehnal jsem si dva kousky překližky. Jeden jsem zapřel o skálu, kde sloužil jako brána. Druhý jsem položil na podlahu ve dveřích garáže, abych získal hladký povrch k odpalování puků. Bylo to skoro stejně dobré jako na ledě a já se při tom pořádně vyřádil. V garáži se dalo rozsvítit, takže jsem mohl trénovat i po západu slunce. Do té překližkové brány jsem tehdy nastřílel opravdu hodně puků.

Blízko našeho domu vedly dvoje vlakové koleje. Ty na druhé straně silnice byly tak blízko, až jsme mívali pocit, že vlaky projíždějí naším obývákem. Druhé vedly o kousek výš, na mostě přes řeku kousek od domu. Vlaky tak tvořily pravidelnou zvukovou kulisu bez ohledu na denní dobu, nicméně my jsme si na ten hluk tak zvykli, že jsme ho ani nevnímali. Asi jako když někdo žije u rušné křižovatky s neutuchajícím provozem osobních i nákladních aut. To prostě patřilo k životu na Great North Road 24.

Dalším místem, kde jsem v dětství často pobýval a na něž mám krásné vzpomínky, byla chata babičky Orrové a tety Joyce u zátoky Five Mile Bay. Každé léto jsme tam s bratranci a sestřenicemi trávili spoustu času rybařením a výlety na loďkách. Když člověk žije na severu, kde se musí potýkat s častým chladným počasím, rychle se naučí vážit si teplého léta. Na chatě jsem s babičkou pobýval moc rád. Tehdy jsem to netušil, ale později se ukázalo, že máme něco společného. Často se zmiňovala, že ji bolí kolena. „Podívej se na ta moje kolena,“ říkávala, když si je mazala a snažila se zmírnit bolest. Netrvalo dlouho a sám jsem tu bolest poznal.

V dětství jsem měl stabilní skupinu přátel, všude jsme chodili spolu jako smečka vlků, což tehdy bylo běžné. S nejbližšími kamarády jsme hráli různé sporty, poflakovali se po městě, prostě dělali všechno spolu. Do té mé smečky patřili hlavně Neil Clairmont, Jimmy Whittaker a Roddy Bloomfield. Neil hrál později profesionálně hokej v AHL (Americká hokejová liga) za Boston Braves, farmářský tým Medvědů. Dodnes si pamatuji, jak nám jeho matka pokaždé dala najíst a jak jsem se na její jídla těšíval. Jimmy Whittaker taky hrál, jako junioři jsme na sebe narazili. Roddy Bloomfield hrál profesionálně v Binhamptonu ve státě New York, dokonce si zahrál jako dublér Paula Newmana ve filmu Nakládačka. Díky tomu se stal jedním z nejsledovanějších hokejistů všech dob.

Hokej nás všechny prostě spojoval. V zimě jsme většinou hrávali na zamrzlé zátoce, ale spokojili jsme se s jakýmkoli volným prostorem. Bylo nám jedno, jestli skončíme na zátoce, na parkovišti, na řece nebo na školním kluzišti. Pokud jsme mohli hrát hokej, byli jsme šťastní. Když jsem ráno odcházel s hokejkou v ruce a bruslemi přes rameno, rodiče jen řekli, abych se vrátil do tmy. A přesně to jsme dělali. Když to šlo, hráli jsme celý den. Někdy jsme se do hry tak zabrali, že jsme zapomněli jíst. Občas nám promrzly palce u nohou tak, že jsme je ani necítili. Jenže hokej jsme milovali a hráli často až do noci. Dodnes si pamatuji, jak jsem se nemohl dočkat, až vyrazíme. Hokej se oficiálně hraje se šesti hráči na každé straně, tehdy se nás tam ale sešlo i dvacet. Na počtu nezáleželo, vždycky jsme nějak poskládali dva týmy a pustili se do hry. Zvolili jsme dva kluky za kapitány a ti si pak vybírali svoje týmy. Když přišlo dvacet kluků, hráli jsme deset proti deseti, přičemž všichni byli po celou dobu na ledě.

Takto jsme se učili hrát hokej a v těch urputných zápasech si zdokonalovali dovednosti. Když chtěl kdokoli z nás udržet puk, musel se ho naučit vést přes deset protihráčů. Měli jsme tak skvělou možnost, jak se rozvíjet, a přitom si užívali spoustu zábavy.

Jelikož jsme se dokázali prosadit v takové skrumáži, zápasy podle pravidel nám pak nepřišly tak náročné. V opravdovém hokeji musíte projít jen přes pět protihráčů, což nám připadalo snadné ve srovnání s tím, na co jsme byli zvyklí. Většinou jsme neměli ani brány, ale používali jsme to, co bylo zrovna po ruce, třeba boty, pár kamenů nebo udusaný sníh. Vždycky jsme dokázali najít něco použitelného bez ohledu na to, kde či kdy jsme se do toho pustili.

Nehráli jsme však jen hokej. Když skončila zima, namísto kluziště jsme vyrazili na baseballové hřiště nebo školní plácek a hráli baseball. Poskytoval mi stejné sportovní vzrušení jako v zimě hokej. Když jsem byl s kamarády, nezáleželo na tom, co jsme hráli. Stejné zážitky měly asi miliony dalších dětí od východního pobřeží po západní, jelikož tehdy to tak v Kanadě chodilo.

Bezpochyby každý chtěl v těchto hrách vítězit a já nepředstavoval výjimku, i když hokej ani baseball jsem nehrál jen kvůli vítězství. To však neznamená, že jsme nesoutěžili. Ani mí nejpřísnější kritici si za ty roky nemohli stěžovat, že bych někdy nechtěl vyhrát. Nicméně za nejdůležitější aspekt soutěže považuji to, abychom se naučili zvládat výhru i prohru. Schopnost vypořádat se s výsledkem, který ne vždy odpovídá naší představě, je nejen sportovní, ale i životní lekcí. Někdy jsme góly či body počítali, jindy zase ne. Podstata našich zápasů však spočívala primárně v radosti ze hry, že můžeme společně vyrazit ven a bavit se.

Jediný krytý zimní stadion ve městě, Memorial Arena, býval plně využívaný, takže jsme museli čekat, až na nás přijde řada. Většinou jsme ale spoléhali na matku přírodu a neznám pro hokejistu lepší zkušenost než se prohánět na venkovním ledě. (Navíc uvnitř stadionu bylo možná chladněji než venku na zátoce.)

Stačí se zeptat profesionálních hokejistů, kteří hrají v každoročním zimním zápase pořádaném NHL pod širým nebem od roku 2008. Hráči se pokaždé těší a fanoušci mají možnost zažít, jak se hokej hrával kdysi dávno. Všichni se v těchto zápasech přenesou ke kořenům hokeje: ostří bruslí zařezávající se do venkovního ledu, křupavý zvuk ledových úlomků odlétávajících v malých obloucích. Tyto obrazy, zvuky a pocity mám navždy vryté hluboko do paměti. Čerstvý chladný vzduch štípající do tváře a pak nádherné teplo, když si doma zahříváte promrzlé prsty u nohou. Tohle všechno jsme tehdy zažívali a já se pokaždé nemohl dočkat, až zase vyrazíme ven.

Tyto vzpomínky symbolizují mé mládí mnohem více než cokoli jiného. Na jeden z těch zápasů NHL pod širým nebem, na baseballovém stadionu Fenway Park v Bostonu, jsem se byl podívat. Hráči se šťastným výrazem ve tváři koukali na pověstnou stěnu Green Monster. V takových chvílích se tito velmi dobře placení profesionálové ocitají zpátky kdesi na rybníku a zažívají hokej v jeho nejlepší podobě.

Tehdy jsme asi všichni snili o tom, že se díky svému talentu dostaneme hodně vysoko. Takové sny pohánějí každý hokejový zápas na rybníku či baseballový v parku. Samozřejmě že postupem času sen začíná pomalu blednout a přichází poznání, že asi nikdy nebudete hrát v záři reflektorů. Na tom však při dětských hrách nezáleží. Životní lekce o soutěžení, které získáváme, v nás přetrvávají až do dospělosti. Soutěže, jichž se účastníme jako dospělí, se sice liší od těch dětských, ale pravidla z dětství stále platí. Nic z toho, co se naučíme na zamrzlých rybnících a travnatých pláccích, neztrácí na významu, bez ohledu na to, kde skončíme.

Tehdejší doba byla pro děti jednodušší a — soudě dle současných novinových titulků — zřejmě i bezpečnější. Musím připustit, že s přibývajícím věkem, jak se nostalgicky ohlížím za svým mládím, jsou vzpomínky o něco milejší. Mé nejkrásnější hokejové vzpomínky se však pojí s těmi dny strávenými s kamarády na zátoce. Ty dávné okamžiky pro mě představují hokej v jeho nejčistší podobě. Nešlo o slávu či bohatství, přestože jsme všichni snili o obojím, a důležitý nebyl ani konečný výsledek. Šlo o sport jako takový a o přátelství.

Dnes mnozí rodiče s překvapením zjišťují, čeho jsou děti schopné, pokud mají úplnou volnost. My jsme si museli na spoustu věcí přijít sami. Museli jsme se chopit iniciativy, jelikož jsme věděli, že žádný rodič nám neodhrabe sníh ze zátoky, kluziště nebo kousku silnice. Když jsme chtěli hrát, museli jsme pro to něco udělat. Naučili jsme se také dělat vzájemné ústupky, protože jsme museli spolupracovat se všemi ve skupině, i když nešlo zrovna o nejbližší kamarády. Hodně rychle tak zjistíte, že existují určitá pravidla, která děti přirozeně respektují.

Tu a tam vybuchly emoce, my jsme se ale naučili všechny spory urovnávat; koneckonců jsme neměli žádného rozhodčího. Občas si každý z nás postavil hlavu, když to bylo nutné. Každé dítě, které si obuje brusle a vyrazí na led, se naučí, že ustupovat skoro nikdy nepomáhá. Poměrně rychle také dojde k poznání, že pokud hraje v duchu pravidel, obvykle nedochází k problémům. Když tak na tu dobu vzpomínám, nedokážu si vybavit ani jediný vážný konflikt či rvačku, k níž by na zátoce došlo. Asi jsme si to patřičně užívali.

Sporty obecně, a hokej zvláště, nám vnucovaly takové lekce a ty v nás pak vydržely po celý život. Neměli jsme žádné trenéry, kteří by nám říkali, co máme dělat. Žádné rodiče, kteří by nás poučovali, jak se máme chovat. Žádné hlavní rozhodčí, kteří by rozhodovali, co je či není v souladu s pravidly. A žádné postranní rozhodčí, kteří by řešili strkanice a šarvátky, když někdo vybuchl. Ano, toto je svoboda. Ale také odpovědnost — spoustu věcí jsme museli vyřešit sami, jinak bychom nehráli ty celodenní zápasy, které jsme tolik milovali.

Ty dávné dny se bohužel v mnoha ohledech velmi liší od toho, co vidíme dnes. Ulice, parkoviště i školní hřiště kdysi zaplněné dětmi dnes zejí prázdnotou. Hokejku či baseballovou rukavici až příliš často nahrazují satelitní televize a videohry.

Nesnažím se nikoho nabádat, aby neseděl u televize, ale pokud jste někdy strávili dlouhé zimní odpoledne hraním hokeje či letní podvečer hraním softballu s dětmi ze sousedství, tak víte, že děti, které nemají možnost se sami organizovat, vyřešit si svoje problémy a pocítit radost ze hry, přicházejí o něco nenahraditelného. Za mého dětství jsme nikdy nečekali, až nám někdo z dospělých naplánuje společenské či sportovní vyžití. Vzali jsme to sami na sebe. My jsme se rozhodovali, co budeme hrát, kde to budeme hrát, kdy se sejdeme a kdo bude s kým v týmu. Děti, které vůbec nesportují, o cosi přicházejí. Příležitost být součástí týmu by neměli dostávat jen ti nejlepší hráči. Takové zkušenosti by měly získat všechny děti.

Mé první hokejové zápasy mi dnes přijdou nesmírně vzdálené. Současné děti si mohou vybrat ze spousty moderních sportů, což jsme my neměli. Domnívám se, že právě toto je jedna z příčin, proč u některých dětí vyprchává čistá radost ze hry. Dnes je běžné, že celé ligy vlastní jedna osoba či společnost a nejlepší hráči mívají výhodu nejvíce času stráveného na ledě, ať už v zápase nebo jen při tréninku. Většina dětí, které chtějí hrát, však patří mezi průměrné, nikoli nejlepší (ne všichni přece mohou být nejlepší). Právě toto je význam slova průměrný.

Velká většina dětí si chce jen zahrát a právě těmto bychom měli co nejvíce pomáhat. Za mého dětství nešlo o to, abychom hráli ve výběrovém týmu, ale aby naše banda byla spolu. Když jsme to později dotáhli ze zátoky do nižších ligových soutěží, všichni jsme věděli, čemu zůstat loajální. Očekávalo se od nás, že v první řadě budeme hrát naši městskou ligu a teprve pak vyjedeme na led v nějakém týmu hvězd v rámci turnaje či jiné soutěže. A vůbec nám to nevadilo.

Stmelovalo to komunitu a nikdo se nestaral o to, kdo jsou nejlepší hráči. Záleželo nám na tom, že jsme spolu. Ve většině turnajů, jichž jsme se účastnili, jsme byli všichni ubytovaní u místních rodin a nikoli v hotelu, protože to stálo moc peněz. Přebývali jsme v rodinách hráčů hostujícího týmu. Kromě toho, že tento způsob ubytování byl levnější, umožňoval nám poznat nové hráče z celého regionu. Dnes se ubytování v rodinách sice taky ještě využívá, ale zdaleka ne v takovém rozsahu, jako když jsem hrával v Parry Sound.

Pokud se současné dítě věnuje hokeji, pro mnoho rodičů to představuje značnou finanční zátěž, což mi nepřijde správné. Obávám se, že vzhledem k tomu, kolik stojí vybavení, cestování, trenéři a pronájem kluziště, se mnoho zájemců na led ani nepodívá. To je v přímém rozporu s kulturou, v níž jsem vyrůstal. Parry Sound bude navždy mít zvláštní místo v mém srdci a já se do něj budu stále vracet ve vzpomínkách na dětství.

Některá jména a tváře z tehdejší doby mě stále hřejí u srdce. Patří lidem, kteří si udělali čas, aby pomohli nejen mně, ale celé komunitě. Řada z nich mne v souvislosti s hokejem výrazně ovlivnila, i když tehdy jsem ani náhodou nemohl chápat jejich důležitost. Přijde mi zajímavé, co si člověk pamatuje ze svého dětství. Vzpomínky na některé události s ubíhajícím časem blednou, kdežto jiné zůstávají křišťálově jasné, jako by k nim došlo teprve před týdnem. Pamatuju si tu ohromnou radost, když jsem dostal první nové brusle. Do té doby jsem míval jen použité. Když mi ale bylo jedenáct, nebo dvanáct, krátce před začátkem nové hokejové sezony, táta dostal velkorysý dárek od rodinného přítele Gena Ferniera. Pan Fernier naznal, že nadešel čas, abych měl nové brusle, a chtěl mi je koupit. Už si nepamatuji, jak vypadaly či kdo je vyrobil, ale ten úžasný okamžik plný vzrušení a vděku mám vrytý do paměti.

O tuto zkušenost jsem se podělil s mnoha malými kluky a děvčaty, kteří takové vzrušení zakusili svým vlastním způsobem. Tohle je na sportu báječné. Bez ohledu na úroveň schopností či postavení na společenském žebříčku sdílejí všichni zúčastnění stejné pocity, zkušenosti i radost z toho, že mohou hrát. Nezáleží na tom, jestli je to ve finále Stanleyova poháru, při Kanadském poháru, zápase veteránů nebo v žákovské lize. Jednoduchou pravdou zůstává, že hokej spojuje hráče téměř nepopsatelným způsobem.

Když myslím na ty brusle, vzpomínám si, že jsem se vždy snažil ušetřit co nejvíce peněz, které jsem si jako kluk vydělal příležitostnou prací. Jelikož nás bylo pět dětí, nemohly jsme očekávat, že dostaneme všechno, po čem jsme toužily, protože na to prostě nebyly peníze. Čas od času jsem si dopřál velké vzrušení a zamířil do obchodu se sportovními potřebami, kde jsem si nechal ukázat hokejku Hespeler Green Flash. Žádnou jinou jsem nechtěl a trpělivě jsem čekal, až jsem si ji mohl dovolit koupit. Asi jako když se začaly prodávat moderní kompozitní hokejky — každý hráč v každém týmu musel takovou mít bez ohledu na cenu. Mezi mojí Green Flash a většinou těch moderních je však jeden velký rozdíl. Sice si už nepamatuji, kolik jsem za ni tehdy zaplatil, určitě však nestála tolik co ty současné. A přijde mi, že mnohem déle vydržela. (A mohl bych dodat, že uhlíková vlákna vám nikdy nedají takový pocit, jako když držíte dřevěnou hokejku.)

Uvědomuji si, že vychvaluji všechno, co jsme tehdy dělali, ve skutečnosti jsme ale kolem sebe měli lidi, kteří se o nás starali a pomáhali nám. Pro mě to byl jen „trenér“, „pán“ či „paní“, aniž bych tušil, jak důležití jsou pro můj vývoj na ledě i mimo něj. Na všechny si už nevzpomínám, vím jen, že jich bylo hodně, že někteří mi pomohli s malými, jiní naopak s velkými věcmi. O některých jsem tehdy určitě ani nevěděl. Sousedé, dobrovolníci, příbuzní — tito lidé přispívají svou trochou do mlýna způsoby, které děti nedokážou ocenit. Někteří z nich však vynikají, především Royce Tennant, jehož rozhodnutí určilo směr celé mé hokejové kariéry.

Psal se rok 1956 a já jsem nastoupil do týmu mladších žáků v městské lize. Měl jsem osm a za pouhých deset let mě čekal debut v NHL. To však byla ještě daleká budoucnost a já o tom ve svých osmi letech mohl jen snít. Jasné obrysy těmto snům dal právě Royce Tennant.

Royce ten rok jmenovali hlavním trenérem žákovského výběrového týmu Parry Sound Shamrocks. Místní skupina mládežnického hokeje byla tehdy v plenkách a Shamrocks představovali možná první skutečný „reprezentační“ tým na této úrovni. Během sezony, hned po Vánocích, jsem se posunul z městské ligy do Tennantova týmu. Tehdy jsem měl poprvé možnost reprezentovat naše město a musím přiznat, že jsem z toho byl v sedmém nebi. Cestovat na zápas do jiného města (i když leckdy vzdáleného jen pár desítek kilometrů) představovalo pro osmiletého kluka ohromný zážitek.

Pozvánka do výběrového týmu však automaticky neznamenala, že jsem byl nejlepší hráč, jakého kdy trenér viděl. Ve skutečnosti měl v týmu jen dvanáct hráčů a potřeboval doplnit soupisku. A dokonce ani se mnou v sestavě jich stále neměl dost. Kdyby tu zimu bylo v našem městě víc vhodných kluků, má kariéra by se možná vyvinula úplně jinak. Trenér Tennant tak musel některé kluky nasazovat do hry častěji. A rozhodl se, že ten kluk s krátkým sestřihem bude v jednom střídání hrát v útoku a ve druhém v obraně.

Později jsem získal pověst jednoho z prvních skutečných ofenzivních obránců. Uznání za to však patří muži, který mě trénoval v žákovské kategorii, a následným trenérům. Jeden z nich mi po letech řekl, že mě posunul dozadu na základě mých bruslařských schopností. Lidem mimo hokej to asi nedává příliš smysl, vždyť každý hokejista umí bruslit. Avšak i na té nejvyšší úrovni se bavíme o hráčích, kteří umí bruslit.

Někteří hráči mají prostě bezchybné zrychlení, určitou plynulost, jež jim pomáhá dostat se z potíží nebo se vrátit do postavení, když se to zdá už nemožné. I mezi těmi nejlepšími je pár takových, kteří nevynikali v bruslení. A naopak, spousta skvělých bruslařů měla ruce pomalejší než nohy. Proto jsem to bral jako velkou pochvalu. Tento aspekt hry se dodnes nezměnil; bruslení vždy bylo a navždy zůstane hlavní součástí úspěchu kteréhokoli hráče.

Royce se tehdy rozhodl, že mám dostatečnou bruslařskou pohyblivost, abych hru rychle posunul dopředu a pak se vrátil do obranné třetiny. Po střídání na pozici útočníka jsem měl chvíli odpočívat, ale uvažoval jsem stejně jako kdysi na zátoce. Když jsem se dostal k puku, chtěl jsem vyrazit dopředu.

V pouhých osmi letech netrávíte moc času rozebíráním různých aspektů hry, prostě naskočíte na led a hrajete. Jakmile jsem poprvé okusil post obránce, měl jsem jasno — líbilo se mi to. Byl jsem příliš mladý, abych si uvědomoval, že zpoza modré čáry máte o vývoji hry před sebou lepší přehled, než když hrajete v útoku. Brzy jsem však poznal, že při každém střídání se mi jako obránci naskytla příležitost zmocnit se puku a využít svých bruslařských schopností. Dokonce i v tom raném věku mi trenér Tennant dopřál svobodu hnát se s pukem do útoku. Nikdy po mně nechtěl, abych zůstával vzadu; prostě mě nechal hrát to, na co jsem stačil.

Při pohledu na hokejový tým, zejména v mé době, poznáte, že takový hubený kluk do něj moc nezapadá. Obránce lze obvykle snadno poznat, a to i při rozbruslení, jelikož to bývají ti nejvyšší a nejurostlejší hráči, velmi zřídka nejelegantnější bruslaři. Podle těchto měřítek jsem byl hodně malý obránce. Když mě trénoval Royce Tennant, nevážil jsem víc než sedmadvacet kilo, takže to nevypadalo na úspěšné čistění prostoru před bránou. Nebyl jsem ten, kdo protihráče trestá, prostě žádný zjevný kandidát do obrany.

Úkolem obránce je zůstat vzadu, dostat se mezi svého brankáře a jakéhokoli protihráče a vyčistit prostor před bránou, aby gólman viděl puk. A jakmile získá puk, musí ho co nejbezpečněji a nejefektivněji dostat ven z pásma. Čímkoli nápaditějším si zadělává na problém. Nikdo nepředpokládal, že by obránce mohl mít puk pod kontrolou a bruslit s ním, místo aby ho jen dostal z pásma. Dvě význačné výjimky v NHL té doby představovali Eddie Shore a Doug Harvey, ale to bylo asi tak všechno. V nedávné době se menší, elegantně bruslící obránci schopní vést puk vyskytovali běžněji. Hráči jako Paul Coffey, Erik Karlsson či Kris Letang hráli poměrně významnou roli. Jenže v mé době nebyl pro takové obránce prostor.

Royce to naštěstí bral tak, že pokud vše půjde podle jeho představ, bude to soupeř, kdo si bude muset dávat pozor, co se děje před jeho bránou. Když se nad tím zamyslíte, pochopíte, že se jedná o dost dobrý způsob bránění. Dokud máte puk pod kontrolou, váš brankář je v bezpečí. Royce mě postavil dozadu a nechal hrát tak, jak mi to vyhovovalo, díky čemuž jsem neměl strach, že budu dělat chyby.

Tato svoboda od trenéra mi dodala sebedůvěru ke zkoušení věcí, o nichž jsem si nikdy nemyslel, že je budu zvládat. Royce mi dovolil vrátit se k tomu, co jsme hrávali na zátoce, a sice k nápaditosti, což v dnešním hokeji až příliš často postrádám. Spousta trenérů by v současném hokeji nenechala obránce provádět nic z toho, co jsem mohl dělat já, a to je velká škoda. Občas si říkám, zda by mě vůbec nějaký trenér dnes nechal hrát tak, jak bych chtěl.

Cosi mi říká, že kdybych hrál mládežnickou ligu nyní, asi bych hodně seděl na střídačce. Mnoho současných trenérů mládežnických týmů ze strachu z prohry nechce, aby jejich hráči riskovali. Jako by na vítězství žákovského týmu závisela jejich hypotéka. Royce Tennant neměl strach, že jeho hráči budou dělat chyby, a můžete mi věřit, že jsem jich udělal hodně. Dělal jsem je tehdy a i později během profesionální kariéry. Měl jsem však štěstí, že trenéři, na něž jsem postupně narazil, mi umožnili hrát otevřeným stylem, za což jim jsem nesmírně vděčný.

K mým největším zážitkům toho roku patřila návštěva našeho týmu na stadionu Maple Leaf Garden. Trenér to zařídil tak, abychom mohli sehrát exhibiční zápas v Torontu a večer se jít podívat na zápas mezi Toronto Maple Leafs (torontské Javorové listy) a Chicago Blackhawks (chicagští Černí jestřábi). Pro bandu kluků z Parry Sound neskutečná bomba. Jistě si nás dokážete představit, jak vůbec poprvé vcházíme na stadion, tlačeni davem, a s vykulenýma očima si prohlížíme plakáty pověšené na stěnách chodeb. Hokejoví hrdinové minulosti i přítomnosti všude, kam se člověk podíval.

A k završení toho všeho jsme měli možnost setkat se s některými ligovými hráči, včetně skvělého kapitána Listů George Armstronga. Přestože mu tehdy bylo pouhých šestadvacet, připadal nám neskutečně dospělý. Armstrong i všichni ostatní, s nimiž jsme se ten den setkali, se k nám chovali moc pěkně, což ve mně zanechalo trvalý dojem. Význam takových událostí v životě mladého člověka se nesmí podceňovat. Odpovědnost vůči fanouškům jsem vždy bral hodně vážně.

Snad jsem, stejně jako tehdy George, dokázal tento ideál ctít během své profesionální kariéry i po jejím skončení. Nikdy nevíte, jak jediné střetnutí s neznámým člověkem může ovlivnit jeho život, takže se neustále musíte snažit dávat ze sebe to nejlepší. Není to sice vždy snadné, ale osoby ve středu zájmu veřejnosti a zejména profesionální sportovci by to měli mít jako cíl.

O pár let později jsem se zúčastnil letního kempu, který Royce pořádal nedaleko našeho města. Jedním z hostů, které tam pozval, nebyl nikdo jiný než Gordie Howe. Tehdy jsem se poprvé setkal s člověkem, který patřil k mým hrdinům. A který mimochodem tím hrdinou zůstal dodnes. Jako mimořádnou odměnu Royce zařídil, že jsem mohl s číslem 9 vyrazit na menší rybářský výlet. Byl jsem jako ve snu — chytal jsem ryby s panem Hokejem. Na konci dne se mě Royce zeptal: „Tak, Bobby, dal ti pan Howe nějakou radu ohledně tvé hokejové kariéry?“ A já odpověděl: „Ano, trenére, řekl mi, že až se dostanu do NHL, měl bych si dávat pozor na jednu věc: jeho lokty!“

V juniorských kategoriích mě v Parry Sound vedli i další vlivní trenéři, mezi nimi Tom Maxwell, Bucko McDonald, Anthony Gilchrist a Roy Bloomfield. Tito muži pokračovali v tradici započaté Roycem Tennantem: nechali mne hrát tak, jak mi to nejvíce vyhovovalo — s pukem na hokejce. Naši trenéři nás tehdy nenabádali k vytváření nějakých „pastí“. Past pro nás byla věc, kterou lovci kladli v lesích k chytání bobrů a norků a která v hokeji neměla místo.

Myslím si, že trenér vysvětlující osmi či devítiletým hráčům herní systémy jen plýtvá časem. Nejlepší systém, který trenér může předat svým svěřencům, je umožnit jim získat dovednosti a pilovat je. Na zapojení systémů přichází čas až mnohem později; pokud tedy vůbec. Nás trenéři tehdy nedrilovali tak, že bychom ztratili radost ze hry, zajímalo by mě však, kolik dětí skončí se sportem právě z tohoto důvodu. Samozřejmě že jsme se chtěli zlepšovat. A trenéři nám v tom pomáhali. Nicméně ať už se snažili nás nepřetrénovat, nebo prostě dokázali vycítit, kdy si hru užíváme, nikdy nás nepřipravili o nápaditost. Nepamatuji si, že by mi kterýkoli z těch trenérů vůbec kdy řekl, abych vyhodil puk okolo mantinelu, když jsme se ve vlastní třetině dostali do potíží. Mohli jsme zkoušet různé věci, nápadité pohyby, které nám pomáhaly dostat se ze šlamastyky (nebo do ní). Takové koučování se projevilo na mé pozdější hře v dospělosti. Pochybuji, že bez vedení juniorských trenérů bych to dotáhl tak daleko.

Za krátké zastavení určitě stojí legendární Wilfred Kennedy „Bucko“ McDonald, pro mne obzvláště fascinující člověk.

Možná byl skvělým trenérem proto, že se k tomu dostal poměrně pozdě. Za velké hospodářské krize přišel do Javorových listů na osobní pozvání majitele klubu Conna Smythe a později se stal trojnásobným vítězem Stanleyova poháru. Své ohromné komunikační schopnosti zřejmě získal z dvanáctiletého působení v politice jako poslanec parlamentu za okrsek Parry Sound–Muskota. (Zajímalo by mě, kolik kluků hrálo pod trenérem, který byl hvězdou NHL i poslancem.) Pak trénoval tým AHL z Rochesteru, a když jsem pod ním hrál já, působil jako lovec talentů pro Detroit Red Wings.

Bucko McDonald byl ohromný člověk skvělé povahy, jenž si vždy dělal věci podle svého. Působil jako náš hlavní trenér pár sezon, když jsem hrál za starší žáky, a často fungoval i jako řidič pro ty hráče, kteří se neměli jak dostat na trénink nebo zápas. Ve své staré dodávce vozíval i mě, ale skoro nikdy jsme nejeli přímo na stadion. Když jsme hráli venku, nabral mě před naším domem a pak zamířil do svého oblíbeného malého motorestu. Stával kousek za městem u silnice číslo 69 a my jsme si tam dávali pořádné předzápasové jídlo: hamburger, hranolky, zmrzlinový pohár a další dobroty. Podle dnešních norem asi stěží rozumné předzápasové menu, ale Bucko si z toho nic nedělal. Vždycky říkal, že nezáleží na tom, co má hráč při zápase v břiše, ale na tom, co má v srdci. Já jsem jako kluk míval velký apetit, takže ohledně výběru jídla ode mě nikdy neslyšel žádné stížnosti.

Jakmile měl Bucko shromážděný tým, viděl všechny kousky té velké hokejové skládačky a jako všichni úspěšní trenéři přesně věděl, kam každého hráče postavit. Mně dovolil řídit se na ledě svým prvním instinktem: nikdy se nezbavuj puku, dokud ho můžeš mít pod kontrolou. Drž si ho a snaž se hru před sebou otevřít. Všechno se to znovu vrací do těch dnů strávených na řece či zátoce, kdy jsme prostě bruslili a drželi puk co nejdéle. Tento trénink mi umožnil dělat věci, které jsem jako hráč prováděl, a trenéři mi dovolili své schopnosti rozvíjet.

Pokud si držíte puk a máte hlavu nahoře, tak se vám příležitost často nabídne sama. Tehdy jsem to ještě nevěděl, ale postupně jsem pochopil, že první dva tři kroky jsou pro mě klíčové. Když jsem se dokázal rychle rozjet, obvykle jsem měl před sebou volný prostor. To mi dodalo klid a v té chvíli jsem vždy nabyl dojmu, že se hra zpomaluje.

Když se hráč pohybuje, je mnohem snazší kombinovat, a Bucko mi pomáhal toto pojetí rozvíjet. Koneckonců nejlepší kombinaci v hokeji stále představuje systém „přihraj a jeď“, který však lze aplikovat pouze tehdy, pokud se alespoň jeden z hráčů pohybuje. Bez rychlosti se připravujete o svou rozhodující výhodu a protihráč — jestliže umí bránit — vás rychle dostane. Pohybujete–li se rychle, můžete také snadněji napravit případnou chybu.

Když jsem se rozjel a měl puk na hokejce, mohl jsem dělat většinu rozhodnutí a toto postavení mi vždy vyhovovalo. Nevím jak druhým, ale mně rozhodování ve vyšší rychlosti připadalo mnohem snazší. Přijde mi zvláštní, že mnoha hráčům se kluziště zdá hodně malé, zejména když hra nabere na rychlosti. Kdykoli přijdu na ledovou plochu pro NHL, překvapí mě svou velikostí. Nabízí spoustu prostoru, kde se lze vyhnout protihráčům bez ohledu na jejich velikost. Myslím, že Bucko i všichni ostatní trenéři, pod nimiž jsem hrál, mi v kariéře pomohli tím, že mi prostě umožnili, abych se do toho vrhl a bruslil s pukem na hokejce.

Pomohli mi posílit sebevědomí a s větším sebevědomím přichází touha vyzkoušet na ledě něco jiného, nápaditějšího. Každý trenér by měl vědět, jak budovat hráčům sebevědomí. Fungovalo to tehdy a funguje to i u současných hráčů.

Když mluvím o svých juniorských trenérech, považuji za důležité zmínit ještě jednu věc, která však nesouvisí s jejich trenérskými schopnostmi. V mnohem širším smyslu se chovali jako gentlemani a vedli hráče ke stejnému chování, na ledě i mimo něj. Royce, Tom či Bucko sice pocházeli z různých prostředí, když však došlo na trénování mládežnického mužstva, všichni sdíleli zásadní filozofii. Chtěli, aby to hráče bavilo. Nesmírně revoluční myšlenka, že? Neštěkali na hráče zpoza střídačky, nekřičeli na rozhodčí. Když se týmu nedařilo, nepřišlo žádné ponižování. Byla to prostě ohromná zábava a já věřím, že tito trenéři pomohli svým jednáním vychovat řadu dobrých občanů.

Jestliže se zamyslím nad tím, jak hokej může stmelit komunitu a naučit děti nejen soutěžit, ale i dostát těm nejvyšším standardům, s hrdostí si vzpomenu na družstvo starších žáků, v němž jsem hrál v roce 1962. Ten tým mi změnil život.

Tvořili ho kluci, s nimiž jsem hrál už dlouhé roky. A podle toho to také vypadalo. Tým Macklaim Construction prošel základní částí sezony bez porážky, a když jsme zamířili do
play–off, celé město nám fandilo. Při domácích zápasech byla Memorial Arena plná až po střechu. Jak jsme v play–off postupovali dál, spoléhali jsme na podporu spousty fanoušků v ochozech, doma i venku. V prvním kole jsme úplně převálcovali Midland, ve druhém porazili Huntsville a vyhráli okres. Pak jsme smetli Uxbridge a následně Napanee. V prvním zápase dalšího kola jsme venku porazili Milton, a když následující víkend přijel k nám a my měli možnost získat provinční titul, na stadionu to bouřilo.

Zde bych zmínil očekávání, jelikož i když celé město uchvátilo vzrušení a hrdost, náš tým měl vlastní soubor očekávání. Nemám na mysli to očekávání, že budeme stále vyhrávat a přivážet domů trofeje. Samozřejmě jsme soutěžili ze všech sil a chtěli zvítězit. Hlavní očekávání onoho týmu z roku 1962 se však točila kolem takových záležitostí jako používání slůvek „prosím“ a „děkuji“, důstojného reagování na obtíže či respektování rozhodčích. Od všech — hráčů, trenérů, manažerů i rodičů — se očekávalo, že tato očekávání splní. Čím dál jsme v play–off postupovali, tím silněji jsme na nich lpěli a díky nim jsme se dostali tak daleko.

Určitě přišly okamžiky, kdy jsme těm očekáváním nedostáli, ať už svou hrou či chováním na ledě nebo občasným zhroucením rodičů na tribuně. Všichni jsme jen lidé, nicméně náš přístup ke hře stál na tom, že existují důležitější věci než jen výhra či prohra. Myslím, že velká část našeho úspěchu, ta největší, pocházela z těchto očekávání. Možná to zní staromódně či otřepaně, ale z většiny těch kluků vyrostli lidé, kteří udělali skvělé věci. Poučení z roku 1962 vycházelo z očekávání založených nikoli na hře, nýbrž na životních dovednostech. Jsem nesmírně pyšný, že jsem do té skupiny patřil.

To odpoledne jsme naše město nezklamali. Milton jsme porazili a získali tak provinční titul, navíc ve skvělém rekordu. Před námi byl okresní turnaj malé NHL v Gravenhurstu, kde jsme ve finále znovu zvítězili nad Huntsville. Následoval vrchol sezony: třídenní provinční turnaj malé NHL konaný v Cobourgu, kde jsme byli ubytovaní v místních rodinách.

V prvním zápase jsme porazili Winonu, ve druhém vyprovodili Milton a ve finále nastoupili proti domácímu týmu. Hráli jsme o titul i o svůj rekord.

Vybojovali jsme přesvědčivé vítězství 6:0, a když jsme se druhý den vrátili do Parry Sound, vítali nás jako hrdiny. Při příjezdu do města nás dokonce provázela vozidla policie a hasičů se zapnutými majáky. Myslím, že budu mluvit za všechny spoluhráče, když řeknu, že jsme byli hrdí nejen na to, že jsme zvítězili, ale také na to, jak jsme toho dosáhli.

V roce 2012 byli členové tohoto týmu uvedeni do Síně slávy Bobbyho Orra v Parry Sound. Naši tehdejší trenéři a manažeři — Roy Bloomfield, Anthony Gilchrist, Bucko McDonald a také můj bratr Roy, který u týmu působil jako asistent — si zaslouží trvalý vděk za to, jak spojili naši komunitu a šli příkladem skupině kluků, kteří chtěli v podstatě jen hrát hokej.

Když jsem se při slavnostním odhalení sochy setkal s některými tehdejšími spoluhráči, s překvapením jsem zjistil, že sice máme o něco méně vlasů a více kilogramů, nicméně vzpomínky na jedno z nejlepších období našeho života se nezměnily. A právě v tom vidím celý smysl juniorského hokeje.

Nebylo by spravedlivé ukončit toto vzpomínání na dětství v Parry Sound, aniž bych se zmínil o svých sourozencích. Nevím jistě, zda si vůbec kdy uvědomili, jak moc jsem si vážil jejich oběti, kterou všichni museli podstoupit, abych mohl dosáhnout svých hokejových cílů.

Když se má hokejová kariéra začala rozbíhat, táta mě o víkendech vozil na zápasy a turnaje. To znamenalo, že ostatní čtyři děti neměly o víkendu tátu doma. Jen obtížně se dá posoudit, jak můj sportovní rozvoj ovlivnil naši rodinu jako celek i mé jednotlivé sourozence. Vím, že na mé bratry, kteří také hráli hokej, občas někdo z hlediště zakřičel: „Na svého bratra nemáte!“ Nebylo to vůči nim spravedlivé, zejména v dětském věku, bohužel to ale byla součást našeho údělu. Postupem času se naše rodinné prostředí začalo lišit od většiny rodin, nepochybuji proto, že všichni zaplatili nějakou cenu v můj prospěch.

Komukoli, kdo se dnes vydává na dráhu podobnou té mé, bych poradil: vždy pamatujte na to, že váš sen ovlivní vaše nejbližší. Budou muset něco obětovat, aby vám ten sen pomohli splnit. Možná se z vás stane příští hvězda, do té doby však vaše rodina bude platit náklady za cestu k vašemu úspěchu. Na tohle byste neměli nikdy zapomenout. Buďte vděční za to, že kolem sebe máte lidi, kteří jsou odhodlaní vás podporovat.

Ze zkušeností vím, že na světě je jen velmi málo těch, kteří se vypracovali opravdu sami. Člověk sice musí tvrdě pracovat, aby dosáhl úspěchu, ve skutečnosti však většina těch, kteří to někam dotáhli, měla v klíčových okamžicích velkou podporu své rodiny a přátel.

Moc rád bych poděkoval všem lidem, kteří mi tehdy pomohli, bohužel to však není možné. Dvě osoby mi však daly vše, co mohly, a sloužily mi jako vzor pro život, jehož jsem se postupem času naučil víc a víc vážit. Tím, kým dnes jsem, i se všemi zápory, jsem se stal díky svým rodičům Dougovi a Arvě Orrovým.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Orr: Můj příběh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.