Upíří deníky – Neviditelné zlo

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

L. J. Smith

Upíří deníky – Neviditelné zlo – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.

Milý Damone,

včera jsem se cítila šťastná. Ne takovou tou každodenní spokojenou radostí, ale radostí divokou a vášnivou, která mnou projela jako žár.

I bez onoho neustálého povědomí o poutu mezi námi bych poznala, že ty pocity jsou tvoje. Cítila jsem to stejně jako ty. Co jsi dělal? Kde jsi včera byl?

Jsem hrozně ráda, že jsi šťastný, Damone.

Chybíš mi. Díky tomu poutu, kterým nás spojily Strážkyně, od sebe ve skutečnosti nikdy nejsme příliš vzdáleni. Neustále si tě uvědomuju, jako takový podprahový šum ‚damonovitosti‘ kdesi ve mně. Ale ráda bych tě viděla osobně.

Nedokážu uvěřit, že jsou to už čtyři roky. Vzpomínám, jak jsme se loučili ten poslední večer na Dalcrestu a to pouto mezi námi bylo tak nové, jak jsem plakala a moc si přála tě přesvědčit, abys zůstal.

Taky Stefanovi se po tobě stýská. Neustále si říkáme, že si brzy uděláme na pár týdnů volno a pojedeme tě hledat, ať už jsi kdekoliv. Stefan by mi mohl ukázat místa, kde už pár století nebyl, a ty bys nás mohl protáhnout těmi nejživějšími nočními kluby a prostě bychom byli zase spolu. Rodina.

Občas mám pocit, že ztrácím velmi mnoho z minulosti. Včera mi teta Judith řekla, že by chtěla prodat náš dům ve Fell’s Church a přestěhovat se do Richmondu. Dává to smysl – Robert by nemusel dojíždět a moje sestřička by mohla chodit do bezva školy ve městě. A já tam přece už stejně nebydlím.

Ale nemůžu si pomoct, pořád vidím, jak jsme s maminkou nově zařizovali můj pokoj těsně předtím, než umřela, a jak jsme tam s Bonnií, Meredith a Caroline trávily spousty společných nocí a vyprávěly si holčičí tajemství. Jak jste mě tam se Stefanem svírali v náručí, v různou dobu a z různých důvodů.

Dokážu se rozloučit s tím domem, přestože mě to bolí, ale nedokážu se rozloučit s tebou. Prosím, Damone, slib mi, že se ještě někdy uvidíme.

Elena Gilbertová vzdychla a pročísla si prsty své zlaté vlasy. Proč je tak těžké se dobrat k věci? Nechává se rozptylovat emocemi, ale přece Damonovi píše z konkrétního důvodu.

Ty přece víš, že se mi po tobě stýská, vyťukala. Je tu ale něco, před čím tě musím varovat.

Elena vzhlédla od notebooku a rozhlédla se po obýváku. V jejím a Stefanově bytě všechno působilo uklidňujícím dojmem. Zlatavě hřejivé světlo lampy ozařovalo světle vymalované stěny vyzdobené zarámovanými reprodukcemi z uměleckých výstav, které se Stefanem navštívili; abstraktní malba objímající se dvojice, jejichž těla se vzájemně prolínala; renesanční anděl s přísnou tváří; stráň plná lučního kvítí. Elenina mladší sestra Margaret se usmívala z fotografie pořízené při posledním loučení se základní školou, kterou měla Elena postavenou na stolku u pohovky; na jiné fotce stály Bonnie a Elena ve stříbřitých družičkovských šatech, každá z jedné strany vedle Meredith, jejíž tvář září jedním z těch vzácných úsměvů, které vyvěrají až z duše. Přes okna splývaly těžké brokátové závěsy a oddělovaly jejich minisvět od temné noci venku. Dlouhosrstý bílý kocour Sammy se líně protáhl na polštářcích na pohovce a jen zamžouráním zlatých očí prozradil, že je vzhůru.

Na těžkém mahagonovém sekretáři spočívalo těch několik věcí, které si Stefan ponechal za všechna ta století, kdy se toulal světem: několik zlatých mincí, dýka se slonovinovou rukojetí, kamenný pohár se stříbrnou nožkou, zlaté kapesní hodinky a malá železná truhlička. A konečně, nejnovější přírůstek k jeho pokladům: hedvábná stuha broskvové barvy, potřísněná blátem, kterou Elena kdysi ztratila na hřbitově.

Elena zavzpomínala, jak tyto předměty poprvé uviděla ve Stefanově pokoji ve Fell’s Church, kdy pro ni byl ještě tajemným a téměř děsivým cizincem. Nyní už znala příběh každého z nich a rozuměla tomu, co všechny ty talismany ze Stefanovy minulosti znamenají.

Tichý byt byl prakticky přesným opakem toho, kde se teď asi nachází Damon, ať už je to kdekoliv – Damonovo okolí bude určitě plné jasných světel a rychlých aut. Elena velmi dlouhou dobu nedokázala najít klid duše – ale tady, kde si se Stefanem vybudovali domov, byla spokojená.

Samozřejmě úplně v bezpečí nejsou nikdy. Ale od Klausovy porážky před pěti lety geopatogenní zóny dalcrestské oblasti nepřivábily nic nebezpečnějšího než mladého toulavého vlkodlaka nebo nově proměněného upíra. Bojovat se skutečným zlem by se museli vydat někam dál; tady se cítili v bezpečí.

A ona byla šťastná. Většinou.

Jenomže… v poslední době ji trápil všudypřítomný pocit nebezpečí, vkrádal se jí do snů v podobě podivných stínů a naléhavě šepotal v zákoutích její mysli. A uprostřed tohoto nebezpečí opakovaně cítila Damonovu temnou vášnivou přítomnost.

Zamračila se a pustila se znovu do psaní.

Ať jsi teď kdekoliv, Damone, prosím tě, buď opatrný. Já prostě vím, že něco je špatně. Stále znovu se pokouším přijít na to, co to je – napínám svoje strážcovské schopnosti až po samé meze, a dokonce jsem volala Andrésovi na Kostariku, abych se ho zeptala, jestli neexistuje nějaký způsob, jak zpřesnit to, co cítím – ale nejde to.

Jediné, co vím, je, že se stane něco strašlivého. A nějak se to týká tebe. Prosím, Damone, buď opatrný. Potřebuju, abys byl v bezpečí.

Elena stiskla tlačítko ‚Odeslat‘ právě ve chvíli, kdy v zámku zarachotily klíče. Sammy jediným plavným pohybem vyskočil z gauče. Elena také vyskočila a pospíšila ke dveřím.

„Stefane!“ zavolala a otevřela dveře., „Vítej doma!“

Přestože pro ni byl nyní Stefan tak důvěrně známý a nezbytný jako dýchání, občas ještě dokázal pohled na něj Elenu omráčit. Je prostě tak krásný, s tím klasicky římským nosem a tmavými kučerami, do kterých má vždycky přímo chuť zabořit prsty. Když se na ni usmál, křivka dolního rtu se mu smyslně prohnula a ve tváři se mu objevil otevřený výraz, který smí znát jenom Elena – rozběhla se ho políbit. Vložila do toho polibku všechnu svoji lásku a okamžitě pocítila příliv Stefanovy lásky v odpověď, jako hřejivý, konejšivý proud.

Sammy se jim otřel o kotníky, očichal Stefana a pak vzpřímeně odkráčel pryč a ocas za ním vlál.

Nakonec se Elena odtáhla, aby si Stefana prohlédla, a uviděla, že navzdory tmavým kruhům pod jasně zelenýma očima má klidnou tvář. Lov šel tedy dobře. On je v bezpečí; Meredith je v bezpečí. Elena si vděčně povzdechla a položila hlavu Stefanovi na rameno. Má ho doma a všechno bude v pořádku.

Objal ji pevněji. Cítila na tváři hladký povrch jeho kožené bundy. Pak ucítila i cosi lepkavého. „Stefane?“ zeptala se. Znovu se odtáhla a dotkla se vlhké skvrny na jeho černé bundě. Zjistila, že má prsty rudé od krve. „Stefane?“ zeptala se znovu naléhavým hlasem a začala ho horečně ohledávat na hrudi a na bocích a hledala zranění.

„Eleno, jsem v pořádku.“ Stefan ji uchopil za ruce. „To není moje krev.“ Úsměv se mu rozšířil. „Zabili jsme Celine.“

Elena zalapala po dechu překvapením. Lovili Celine celé měsíce. Byla to Prvorozená, jedna z prvotních upírů – prastarý zlovolný tvor, který se toulal noční temnotou všech kontinentů nesčetná staletí. Celine byla poslední ze tří Prvorozených, které dokázali vystopovat – a poslední, koho museli zabít, aby byla tato část světa v bezpečí.

Původně ji Elena stopovala se Stefanem a s Meredith…

„Pozor na hlavu,“ varoval Stefan Elenu a přidržel popínavý šlahoun, aby se pod ním mohla protáhnout. Za ním se objevil zlověstný temný otvor – vstup do skryté jeskyně. Meredith je následovala dovnitř, bojovou hůl držela v úrovni ramen, připravenou zaútočit. Stefan nesl svůj oštěp poněkud bezstarostněji v uvolněné ruce.

„Celine je tady, jsem si tím jistá,“ prohlásila Elena. Dokázala vycítit přítomnost Prvorozených a vidět stopy Celininy aury – paví modř se stopami černé a zlaté, poskvrněná rezavě rudou barvou zaschlé krve. „Je velmi mocná,“ zašeptala Elena. „A ví, že přicházíme.“

„No bezva,“ zamumlala Meredith. Opatrně nahmatávali cestu tunelem, napůl oslepení tmou. Stefan šel v čele. Půda pod nohama byla kamenitá a nerovná. Elena se opřela rukama o chladnou kamennou stěnu, aby nespadla. Tunel vedl stále hlouběji do temnot. Elena pomalu dýchala a pokoušela se nemyslet na tuny zeminy a kamení nad sebou.

„To bude dobré,“ zamumlal Stefan a stiskl jí ruku. „Nemůže ti ublížit.“ Nic nadpřirozeného nedokáže Eleně ublížit – to je výhoda jejích strážcovských schopností, kterou však musejí udržet v tajnosti.

Na stříbrných hrotech, které se ježily na jejich zbraních, se černaly tmavé skvrnky – drobné kapičky Eleniny krve, jež na všechny Prvorozené působí jako jed. Pouze její krev může zabít Celine; a jenom ona dokáže vystopovat Celininu auru. Cítila, jak se i její další strážcovské schopnosti připravují k boji a sbírají se jako bouřkové mraky.

Elena je připravená. Nebojím se, opakovala si odhodlaně. Stefan má pravdu. Nic nadpřirozeného mi nemůže ublížit.

Opatrně obešla zákrutu tunelu a zamrkala, omráčená náhlou záplavou světla. Kdesi vysoko nad jejich hlavou byl otvor, kterým svítilo slunce a ozařovalo krystaly na stěnách jeskyně, takže se všude odrážely oslnivé paprsky světla. Eleně okamžik trvalo, než si uvědomila, že uprostřed prostory stojí postava, jako sloup temnoty uprostřed světla.

Upírka stála vzpřímeně a nehybně jako socha, husté tmavé vlasy jí v těžkých dlouhých loknách splývaly po ramenou. Kolem se vinula její aura a měnila její rysy zlatými a rezavými odlesky, jako kdyby jí po tváři kanula krev. Vypadala mladě, pleť měla hladkou a jasnou – dokud nezvedla zrak, aby pohlédla Eleně do očí.

Pohled měla tmavý a prázdný – a převelice starý. To byly oči, které viděly povstávat civilizace od malých vesniček po olbřímí města, pak se rozpadat v prach a stále znovu dokola. Celinino elegantní obočí se nadzdvihlo, čímž získala vyčkávavý a pobavený výraz, a její oči se zahleděly na ně.

Elena nehybně stála ve vchodu, zatímco Stefan a Meredith se rozmísťovali po prostoru – zamířili každý na jednu stranu podél stěn jeskyně, zbraně v pohotovosti, a čekali na svoji šanci. Celine byla příliš mocná, než aby na ni mohli zaútočit přímo, ale pokud ji něco rozptýlí, pokud proti ní Elena použije svoje strážcovské schopnosti… Meredith jí věnovala významný pohled, Elena pochopila a povolala svoje Síly. Dokázala by snad Prvorozenou udržet v nehybnosti tak dlouho, aby ji jeden z přátel zasáhl?

Celine dál nehybně stála a své kruté oči upírala výhradně na Elenu. Nemůže mě zranit, zopakovala si znovu Elena. Zhluboka se nadechla a podařilo se jí aktivovat své Síly, jako když otočí kohoutkem. Energie, která se postupně nasbírala v její mysli, se začala sjednocovat. Soustředila ji a vnímala ji stejně hmotně, jako by držela zbraň – nasměrovala je na Celine.

Rty Prvorozené se škodolibě zvlnily. „Myslím, že to nepůjde, maličká Strážkyně,“ prohlásila a v hlase jí zazníval potlačovaný smích. „Já znám tvé tajemství.“

Zdvihla jednu ruku a škubla jí směrem ke stropu. Ozvalo se ostré prásknutí a kamenný strop nad nimi začal pukat.

„Eleno, uteč!“ vykřikl Stefan. Než se zmohla na jakýkoliv pohyb, začaly kolem padat kameny. „Stefane…,“ podařilo se jí ze sebe vypravit a pak všechno zčernalo.

Elena zamrkala a zavzpomínala, jak se probudila se škaredým otřesem mozku, když už byla Celine dávno pryč. Poté Stefan i Meredith zakázali, aby s nimi dál chodila na lov. Jelikož se Celine nějak dozvěděla, že Elenu lze zabít přirozenými prostředky – například sesuvem skály – avšak nikoliv prostředky nadpřirozenými, pokládali za příliš nebezpečné pustit ji do blízkosti Prvorozených. Působila svými Silami Strážkyně zpovzdálí, obdobně jako Bonnie a Alaric, kteří zůstávali doma a získávali informace nebo používali magii k vystopování Celine.

Ale nyní je Celine mrtvá.

Elena ignorovala krvavé skvrny, přitáhla si Stefana opět k sobě a políbila ho, nejdřív něžně a pak vášnivě. „Dokázals to, jsi úžasný,“ zamumlala proti jeho rtům.

Cítila, jak se mu ústa roztáhla v úsměvu, pak od ní odstoupil, pohladil ji po tváři a pohlédl jí do očí. Pohled měl tak plný lásky, až se Elena cítila úplně omámená. „Bez tebe bychom to nedokázali,“ odpověděl.

„No jistě,“ zavtipkovala Elena a shlédla dolů na úzké kožené pouzdro u jejich nohou, kde byla uložena Stefanova bojová hůl ježící se hroty naplněnými její smrtící krví.

„Víc než tohle,“ doplnil Stefan a zavrtěl hlavou. „Nic z toho bych nedokázal bez tebe, Eleno, všechno, co dělám, je kvůli tobě.“ Oči mu zářily a prsty jí pomalu pohladil tvář. „Jsi v bezpečí. Tohle je konec. Teď, když je Celine mrtvá, už neexistují další Prvorození.“

„Nebo o nich alespoň nevíme,“ podotkla Elena a smutně svěsila koutky. Pokud se něco v posledních pár letech naučila, tak to, že jejich boj nikdy doopravdy neskončí.

„Ale prozatím jsme v bezpečí.“ Znovu ji políbil, jeho pevné tělo jí dodávalo pocit jistoty. Elena se tomu polibku úplně poddala. Jejich mysli se prolnuly a sdělovaly si navzájem všechnu tu lásku a touhu, až se nakonec odtáhla.

„Za pár minut musíme jít, abychom stihli ten Bonniin večírek,“ prohlásila rozhodně.

Stefan se usmál, a než ji pustil, věnoval jí lehký polibek na temeno hlavy. „Všechno je v pořádku,“ uklidňoval ji, „máme spoustu času.“

Uvolněným krokem zamířil ke koupelně, aby se umyl. Elena se za ním zamyšleně zahleděla. Je to pravda. Když vypila vodu z fontány věčného mládí a života, může kráčet po Stefanově boku navěky. Mají všechen čas světa.

Věděla, že by měla být spokojená. Ale nedokázala si pomoci, s každým pravidelným úderem srdce se jí vracela ona zlá předtucha. Navzdory jejich nesmrtelnosti a navzdory smrti Celine měla Elena děsivý pocit, že jim dochází čas.

2.

Dneska se Bonnie cítila naprosto šťastná. Když se probudila, zjistila, že jí Zander chystá dokonalou snídani a sluníčko venku září, jako by se rozhodlo, že právě dnes bude první letní den. A pak jí celá její třída ve školce zazpívala „Happy birthday“ a podarovala ji velikánským narozeninovým přáním, na kterém bylo jednadvacet malých otisků rukou a jednadvacet jmen, od Astrid po Zacharyho, vykreslených typickými roztřesenými dětskými písmeny, jež je sama Bonnie v průběhu roku naučila.

„To byla ta nejroztomilejší věc, co se mi kdy stala,“ radovala se Bonnie a spokojeně se rozhlížela po svých přátelích, kteří se shromáždili na večírku. „Jedna z maminek mi dokonce upekla vdolečky.“

Nyní seděla na sametové pohovce v příjemném baru plném poblikávajících světýlek a růžových koktejlů a bavila se.

Meredith, v klasických černých šatech stejně elegantní jako vždycky, podala Bonnii perlící skleničku šampaňského a sedla si vedle ní. Alaric, který byl už půl roku Mereditiným manželem, Bonnii přátelsky poplácal po rameni a také si přitáhl židli.

„Vypadá to, že máš opravdu skvělou třídu,“ prohlásila Meredith, „ale za nejroztomilejší věc, která se ti kdy stala, bych považovala to, žes přiměla Zandera, aby přišel do koktejlového baru nazvaného ‚Znaménko krásy‘.“

„Zandera těší dělat mi radost,“ odpověděla Bonnie prostě. Pohlédla o kus dál, kde její přítel osedlal drobnou zdobenou zlatou židli se sedákem v barvě růžového leopardího vzoru. Zander se právě na židli zhoupl, rozhodil rukama a něco vykládal svému druhovi ze smečky – Jaredovi. Židle zavrzala a povážlivě se pod jeho váhou zaviklala. Bonnie sebou škubla. „Ale asi je pravda, že to není jeho přirozené prostředí,“ připustila.

Vlkodlaci vždycky vypadají příliš velicí a hluční, když jsou někde uvnitř, jako by každou chvíli mohli omylem něco rozbít. Na druhou stranu vlkodlačice… Zanderova zástupkyně ve smečce Shay se s ní setkala pohledem a pozdvihla skleničku v tichém přípitku. Shay se moc často nedostala k tomu, aby se věnovala dívčím záležitostem, a vypadalo to, že se dobře baví. Bonnie na ni úkosem pohlédla a všimla si, že dívčina bledá pleť se lehce třpytí. Snad nepoužívá tělové mléko s glitry?

„Díkybohu, že Shay začala chodit s Jaredem, nemám pravdu?“ ozvala se Elena, plácla sebou vedle Bonnie z druhé strany a sledovala její pohled. Stefan se postavil k jejich stolu a věnoval Bonnii téměř formální úklonu.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Bonnie,“ pronesl slavnostně a podal jí dva balíčky. Ten větší byl zabalený v puntíkovaném papíru a převázaný růžovou stužkou; menší byl mnohem těžší a zabalený v tmavém hedvábí, které jemně duhově pableskovalo.

„Ten velký je od nás,“ vysvětlovala Elena, „a ten druhý je od Damona. Poslal nám ho, abychom ti ho předali.“

„Ach, děkuju!“ zvolala Bonnie a se zájmem si dárky prohlížela. Nikdy ještě od Damona dárek nedostala, ale měla pocit, že to bude něco výjimečného. Damon měl vytříbený vkus, byl tak elegantní a přitažlivý s těmi tmavými vlasy a úsměvem šelmy, který čas od času kvůli Bonnii zněžněl… Nebylo pravděpodobné, že by dívce daroval, řekněme, nahrané DVD. Tedy ne že by na DVD bylo něco špatného.

Zdvořile otevřela jako první dárek od Stefana a Eleny: našla v něm top z jemné látky, který ji zaujal, když byly před pár týdny s Elenou po nákupech. „Nádhera,“ zaradovala se, zamrkala, přidržela si ho u ramenou a vychutnávala obdivné výkřiky. „Děkuju moc.“ Ukázala Eleně a Meredith zápěstí, na kterém se blýskal zlatý náramek zdobený filigránem a posázený polodrahokamy. „Podívejte, co jsem dostala od Zandera! A taky mi opatřil roční zásobu diktama, které roste jenom na Krétě – to je bylina pro výrobu amuletů,“ dodala na vysvětlenou k Eleně. „Strašně těžko se hledá. Určitě ji musel speciálně objednat.“

„To je šikovný,“ pochválila ho Elena a Meredith souhlasně kývla. Na to, jaký je to chlapácký typ, zapřemítala Bonnie, je překvapivě dobrý ve vymýšlení dárků pro dívku. Alespoň pokud je tou dívkou Bonnie.

Ale zrovna teď se nedokázala soustředit na Zanderovy četné přednosti, protože měla na klíně tajemný balíček od Damona, který jen jen čekal na otevření.

Opatrně odmotala hedvábí. Uvnitř byla malá kulatá krabička, která jí dokonale sedla do dlaně. Vypadala skoro jako oblázek z řeky, leskle šedivá s lehkými namodralými odlesky. Když krabičku otevřela, našla uvnitř jemně vyřezávaného ptáčka ze stejně modrošedého materiálu, zavěšeného na stříbrném řetízku. Byl tam také přiložený vzkaz na krémovém papíře, poskládaný do drobného čtverečku.

„Jééé,“ pochvalně vydechla Elena a naklonila se, aby lépe viděla na ptáčka. „Co to je? Vypadá to starobyle.“

Bonnie rozložila vzkaz.

Moje malá červenko, četla Damonův elegantní rukopis. Gratuluji k tvým čtyřiadvacetinám. Jsi stále ještě směšně mladá, ale alespoň už nejsi dítě. Přiložená drobnost pochází z Egypta a je dokonce ještě starší než já. Ten pták je sokol. Jedna čarodějka, kterou jsem potkal v Luxoru, mi řekla, že představuje sílu, moudrost a ochranu – a to všechno ti přeji. Buď silná, buď moudrá, buď v bezpečí.

Bonnie se usmála. Damon občas dokáže být překvapivě milý a sentimentální.

Pod tím bylo jiným inkoustem naškrábáno, jako by to připsal na poslední chvíli:

Slyšel jsem, že pořád ještě chodíš s tím přerostlým vlkodlakem. Řekni mu, ať se k tobě chová slušně, nebo si ho podám já.

I tohle je vlastně milé, usoudila Bonnie a zastrčila si přání do kapsy.

„Ukaž, já ti to připnu.“ Přitočil se k ní Zander a odhrnul jí vlasy z krku. Pečlivě jí zapnul náhrdelník a věnoval jí rychlý polibek na šíji.

„Damon tě nazval přerostlým vlkodlakem,“ pověděla mu Bonnie. „A prý se máš ke mně chovat slušně.“

„Uff, on se o mně zmínil?“ dobrácky se zašklebil Zander. „Jsem dojat.“

Jared zavrčel a Shay se zatvářila přísně. Většina Zanderovy smečky Damonovi nikdy doopravdy neporozuměla.

Nebo, připustila si Bonnie, mu rozuměli až příliš dobře. Když smečka poznala Damona, procházel zrovna… obtížným obdobím. Byl doopravdy nebezpečný a navzdory tomu, že několikrát bojoval po jejich boku proti mnohem horšímu zlu, malá skupinka Prvorozených vlkodlaků, kteří ochraňovali Dalcrest, mu nedůvěřovala.

Ale nyní, když ho Strážkyně spojili neviditelným poutem s Elenou, již nebyl tak nebezpečný. Protože pokud Damon ještě někdy ublíží člověku, ublíží i Eleně. A pokud by někoho zabil, Elena zemře. A každý, kdo kdy viděl Damonovo prudké zoufalství, kdykoliv byla Elena v nebezpečí, věděl, že by jí Damon nikdy nemohl ublížit.

Kromě toho, pomyslela si Bonnie pragmaticky, když ji sokol zastudil na hrdle, zdá se, že Damon odešel nadobro. Část jejího já ho postrádala – mezi ní a Damonem byl vždycky poněkud výjimečný vztah – ale možná je tu líp bez něho. Rozhodně je tu klidněji.

„Přišel Matt,“ upozornil ji Stefan a vzhlédl od Eleny, které cosi šeptal do ucha. Upíra není možné nikdy překvapit, pomyslela si Bonnie sarkasticky.

Nyní už všichni sledovali Matta, jak se propracovává k jejich koutku baru. Políbil Bonnii na tvář a podal jí malý balíček. „Tak všechno nejlepší,“ popřál jí. „A omlouvám se, že jdu pozdě.“

„To nic,“ mávla rukou Bonnie, potajmu ohmatávala balíček a zkoušela uhádnout, co je uvnitř. Asi DVD, usoudila. „Kde je Jasmine?“

Matt udělal obličej. „Opravdu chtěla přijít, ale má na pohotovosti službu na telefonu,“ vysvětloval. „Mám ti popřát za ni a prý tě místo toho někdy v týdnu pozve na oběd.“

„To je přijatelná omluva,“ uznala Bonnie. „Nejde si vybírat mezi popíjením na Bonniině oslavě a čekáním u telefonu, až tě zavolají zachraňovat lidské životy.“

„A protože Jasmine nemohla přijít,“ usmál se Matt na Stefana a Meredith, „můžete mi říct, jak to dopadlo s Celine. Je mrtvá?“

A to je jediný problém s Jasmine, pomyslela si Bonnie a upila ze své skleničky. Chodí s Mattem už několik let a všichni ji mají upřímně rádi, ale nezná o něm pravdu, ani o nikom z nich. Jasmine ví, že Bonnie baví vykládat si budoucnost, sbírat bylinky a všechny ty věci, co zavánějí New Age, ale neví, že je doopravdy čarodějka. Ví, že Alaric má doktorát z paranormálních věd a folkloristiky, ale netuší, že by to všechno mohla být pravda; prostě si myslí, že je akademický pracovník. A rozhodně neví pravdu o Stefanovi, ani o Zanderovi a jeho přátelích, ani o Eleně. Dokonce ani nezná Matta, ne doopravdy – neví, jak stále znovu bojoval se zlem a jak silný a statečný ve skutečnosti je. Myslí si, že je to prostě milý, obyčejný kluk.

Bonnie by asi měla přibrzdit v popíjení šampaňského, protože zjistila, že říká nahlas: „Matte, jak můžeš milovat Jasmine, když ona ani neví, kdo ve skutečnosti jsi?“

Mattovi zkameněla tvář a ústa sevřel do přísné linky. Bonnii polilo horko hanbou. Copak se nikdy nenaučí držet tu svoji pusu zavřenou? Matt jí po chvíli odměřeně odpověděl. „Takhle je to pro ni bezpečnější.“ Upřel své modré oči do jejích. „Prostě chci, aby Jasmine žila normální život.“

Bonnii se sevřelo hrdlo. Vzpomněla si, jak si před více než pěti lety se Zanderem konečně řekli pravdu jeden o druhém. Jak mu nervózně svírala ruku. Normálnost se přeceňuje, řekla mu a dlouze a upřímně se políbili, všechno mezi nimi bylo najednou čisté a pravdivé. Nedokázala si představit, že by skrývala tak dlouho tajemství před někým, koho miluje.

Podařilo se jí na Matta usmát, přestože jí ten úsměv připadal škrobený, a přikývla. Mrkáním zahnala pálení v očích. „Tak dobře,“ odpověděla tiše.

Následovalo několik chvil rozpačitého ticha.

„No, když už ses zeptal,“ vstoupila do ticha Meredith se smíchem a začala vyprávět Mattovi o souboji, který se Stefanem svedli s Celine.