Vzor citace: BEDNAŘÍKOVÁ, B. Svěřenské fondy. Institut pro uchování a převody rodinného majetku. 2., aktualizované vyd. Praha: Wolters Kluwer, 2014. 200 s.

Právní stav publikace je ke dni 30. 6. 2014

První vydání lektoroval JUDr. PhDr. Stanislav Balík

© JUDr. Barbora Bednaříková, 2012, 2014

ISBN 978-80-7478-585-6 (brož.)

ISBN 978-80-7478-586-3 (e-pub)

Použité zkratky

ABGB zákon č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

CCQ Civil Code of Quebec

obč. zák. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

SC senatusconsultum

O autorce

Barbora Bednaříková (* 1986) ukončila Západočeskou univerzitu v Plzni v roce 2010, doktorem práv se stala v roce 2011. Před praxí v advokátní kanceláři v Praze absolvovala zahraniční stáže u advokátní společnosti Pillsbury Winthrop Shaw Pittman LLP ve Washingtonu, D.C., a u španělské advokátní kanceláře specializující se na oblast nemovitostí a jejich správu. Zabývá se historií a fungováním angloamerických trustů a nyní se zaměřuje na svěřenské fondy a jejich možné využití v našich podmínkách.

Úvod

Dne 22. března 2012 vstoupil v platnost občanský zákoník č. 89/2012 Sb., který nabyl účinnosti dne 1. ledna 2014 a nahradil občanský zákoník č. 40/1964 Sb.

Přijatý nový občanský zákoník připravovala z pověření ministra spravedlnosti rekodifikační komise vedená prof. Dr. JUDr. Karlem Eliášem z Právnické fakulty ZČU v Plzni, která završila dlouholetou práci významných českých právníků na rekodifikaci civilního práva tak, aby odráželo nové společenské podmínky, které se v České republice vytvořily po roce 1989. Odborné ani laické veřejnosti jistě neušlo, že nový občanský zákoník zavádí i některé nové instituty, které předchozí občanský zákoník neznal, a mezi ně patří i svěřenský fond a nová celková úprava správy cizího majetku.

Uzákoněná podoba svěřenského fondu a správy cizího majetku je sice v našich současných podmínkách nová, z hlediska dlouhodobého vývoje se však jedná spíše o staronový instrument, který je moderním ekvivalentem různých historických forem svěřenství.

Pod obecným pojmem svěřenství v této práci rozumíme takový vztah, kdy v principu jedna osoba svěří svůj určitý majetek druhé osobě ve prospěch osoby třetí. Tento obecný vztah byl v nejrůznějších podobách a formách používán už od doby původního římského institutu fideikomis (latinsky fideicommissum neboli „svěřenství“ od fidei committo, tedy „důvěře svěřuji“) v kontinentálním právu a institutu trust (anglicky trust, tedy „důvěra“, „svěřit“, „svěřenství“) v angloamerickém právním systému. Různé podoby svěřenství byly součástí právního uspořádání vztahů na území současné České republiky od středověku až do úplného zrušení svěřeneckého náhradnictví, tedy fideikomisární substituce, občanským zákoníkem č. 40/1964 Sb. a po celé dlouhé období byly hojně používány pro uchování, převody a správu rodinného majetku.

Obdobné formy svěřenství a zejména různé podoby anglosaského trustu jsou dlouhodobě naprosto běžné a velmi často používané ve většině států současného západního světa s právním systémem založeným na kontinentálním, resp. na angloamerickém právu, kde slouží klientům pro zajištění mezigeneračního přenosu majetku či uchování jeho celistvosti nebo jeho vyčlenění k určitým soukromým nebo veřejně prospěšným účelům.

Předkládané dílo podává systematický přehled vývoje různých podob svěřenství a jejich použití pro dlouhodobé uchování, správu a převody zejména rodinných majetků a přináší výklad hlavních rysů přijaté úpravy správy cizího majetku a zejména svěřenských fondů v novém občanském zákoníku s ohledem na jejich možné využití v našich podmínkách poté, co vstoupil v účinnost.

Zpočátku shrneme podmínky a okolnosti vzniku původní podoby fideikomisu v antickém Římě, jehož latinský název již sám napovídá, že šlo o nástroj, kterým zůstavitel vybrané osobě svěřil určitý majetek ve prospěch třetí osoby, které má tento svěřený majetek po splnění určitých podmínek nebo v určitém čase vydat. Poté navážeme popisem vývoje tohoto institutu v klasickém období a přejdeme ke změnám, kterými fideikomis prošel za císaře Justiniána, a možnostem jeho využití pro uchování a převody rodinného majetku v podobě, která přetrvala až do začátku novověku.

Dále budeme věnovat pozornost vzniku a vývoji svěřenství v Českém království a zejména pak jeho nejvíce rozšířené podobě rodinného svěřenství. Shrneme charakteristiku rodinného fideikomisu španělského typu v období jeho recepce v českých zemích po třicetileté válce a seznámíme se s jeho vývojem v kontinentálním právním systému v dalším období. Soustředíme se zejména na úpravu rodinného fideikomisu a fideikomisární substituce v obecném občanském zákoníku z roku 1811 a v dalších úpravách v průběhu trvání monarchie a přiblížíme si použití tohoto institutu pro uchování rodinného majetku na několika konkrétních příkladech v průběhu dvou až tří století.

Poté navážeme vývojem svěřenství v období po založení Československé republiky, zaměříme se na zrušení rodinných fideikomisů v roce 1924 jak z pohledu předmětného zrušujícího zákona, tak i na příkladech dopadů zrušení na vybraná rodinná svěřenství. Následuje úprava fideikomisární substituce do jejího zrušení občanským zákoníkem č. 40/1964 Sb. a její projevy při aplikaci restitučního zákona až do současné doby.

V další části stručně shrneme vznik institutu trust v anglosaském právním prostředí a jeho použití pro uchování majetku v rodině. Poté uvedeme současně platnou podobu anglosaského trustu integrovaného do kontinentálního civilního práva v Civil Code of Quebec v kanadské provincii Quebec z roku 1994, která je přímou předlohou pro přijatou úpravu správy cizího majetku a svěřenských fondů v novém občanském zákoníku.

Návazně na to se soustředíme na výklad hlavních rysů institutu svěřenského fondu v České republice a doplníme je některými zkušenostmi z dosavadního používání tohoto institutu v Quebecu, které by mohly být určitým vodítkem pro praktické použití nově zaváděného institutu svěřenského fondu a obecněji i správy cizího majetku v naší zemi.

Po téměř padesáti letech od zrušení fideikomisární substituce občanským zákoníkem č. 40/1964 Sb., kdy se již několik generací českých právníků s institutem fideikomisu či svěřenství v praktické aplikaci práva téměř nesetkalo, se tedy institut svěřenství do českého právního řádu opět vrací, a to v modernizované podobě svěřenského fondu.

Toto dílo lze považovat za úvod do problematiky svěřenských fondů po poměrně dlouhém přerušení historické povědomosti o institutu svěřenství u nás a autorka se domnívá, že může přispět k obnovení znalostí o jeho vzniku, vývoji a použití, a tím i k lepšímu pochopení nově zaváděného svěřenského fondu pro správu, uchování a převody rodinného majetku i pro další soukromé a veřejně prospěšné účely v souvislosti s aktuálními potřebami dnešní společnosti.

Ve druhém, aktualizovaném vydání, které se tímto dostává ke čtenáři, jsou oproti prvnímu vydání upraveny ty části, které odrážejí skutečnost, že k 1. 1. 2014 již vstoupil v účinnost občanský zákoník č. 89/2012 Sb. a rovněž byla koncem roku 2013 přijata novelizace zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, která obsahuje podrobnou daňovou úpravu pro svěřenské fondy včetně obmyšlených.

Na základě této úpravy lze konstatovat, že přijatý daňový režim je pro svěřenské fondy a jejich obmyšlené daňově neutrální a je srovnatelný s podobnými způsoby nakládání s majetkem, jako je např. dědictví nebo darování. Takto jsou vytvořeny vhodné podmínky pro využití všech výhod svěřenského fondu, a to zejména při převodech rodinného majetku na další generace, kdy rodinné vazby mezi zakladatelem a obmyšleným umožní, aby tyto převody majetku byly osvobozeny od daně z příjmu.

Nově přijatý daňový režim svěřenských fondů je pro jejich případné rozšíření v České republice velmi důležitý a jeho shrnutí je uvedeno v nové kapitole 5.4 této knihy.

Kapitola 1

Římský fideikomis pro uchování a převody majetku

1.1 Počátky fideikomisu v antickém Římě

Vznik institutu fideikomis neboli svěřenství ve starém Římě neoddělitelně souvisí s postupným vývojem dědického práva a s možnostmi, které poskytovalo římským občanům, členům jejich rodin i širšímu okruhu osob kolem zůstavitele. Četná omezení římského dědického práva v praktickém životě vedla k tomu, že se římští občané snažili nalézt způsob, jak naplnit i své jiné zájmy v oblasti předávání majetku. Tato situace pak vedla k vývoji principů fideikomisu, který se postupně vyvinul v nový alternativní institut rozšiřující možnosti občanů ošetřit za svého života předání majetku po smrti.

Dědická soustava byla poprvé zakotvena v Zákoně dvanácti desek, což byl první známý písemný záznam římských zákonů z roku 450 př. n. l. Tyto záznamy potvrzují, že již od 5. století př. n. l. se mohl každý římský občan domáhat svého dědického podílu žalobou.

K přechodu dědictví docházelo po smrti zůstavitele, bylo ale nejprve nutné podle určitých pravidel stanovit dědickou posloupnost neboli určení osoby nebo osob, na které přejdou veškerá majetková práva po zůstaviteli. Kdo se stane dědicem, ústřední postavou celého dění, bylo možno určit dvěma způsoby. Právní normy, ať již obyčejové, či psané, určovaly dědickou posloupnost intestátní, určenou zákonem, a testamentární, vycházející ze závěti.1

V případě, že osoba zemřela bez zanechání závěti, ve které by určila své dědice, nastupovala posloupnost intestátní neboli způsob rozdělení dědictví po zemřelé osobě byl určen zákonem. Dědic byl při intestátní posloupnosti k dědictví povolán již okamžikem smrti zůstavitele. Tento povolaný dědic musel být způsobilý stát se dědicem, zejména musel být římským občanem a splňovat další podmínky.

Zastavme se u toho, které osoby byly určeny jako zákonní dědicové. Nejstarší pravidla intestátní posloupnosti v Zákoně dvanácti desek určují dědice „vlastní“(heredes sui), což bylo označení pro osoby, které byly pod zůstavitelovou mocí, pokud zůstavitel bylpaterfamilias, tedy otec neboli hlava určité rodiny. Tyto osoby se po smrtipaterfamiliasz jeho moci vymanily a stávaly se osobamisui iuris, tedy osobami svého práva. Zde se jedná hlavně o jeho syny a manželku, dále to mohli být vnuci nebo další příbuzní, kteří s ním žili v rodině. Tyto osoby byly dědici nutnými(heredes necessarii)a do dědictví vstupovaly automaticky již po smrtipaterfamilias. Neměly však možnost dědictví odmítnout, což mohlo být v případě zadluženého majetku pro ně značně nevýhodné.2

Tento způsob dědění ze zákona nepostačoval k uspokojení potřeb občanů v rámci úprav jejich majetku do budoucna. Hledali jiné cesty, které by uvolnily striktní dědické zásady a daly prostor svobodné úvaze a samostatnému určení svých dědiců. Určité možnosti v tomto směru nabízel testament, který byl rovněž upraven v Zákoně dvanácti desek.

Hlavní výhoda testamentu oproti zákonné posloupnosti byla, že dávala možnost zůstaviteli neboli testátorovi, aby z okruhu svých zákonem vymezených dědiců vybral podle svého uvážení toho, kdo se měl stát novým majitelem jeho jmění. Také mohl jmenovat dědicem osobu, která stála úplně mimo okruh jeho zákonných dědiců, např. přítele. Pokud zůstavitel neměl žádného zákonného dědice, mohl řešit svou situaci využitím testamentu a tím zabránil tomu, aby veškerý jeho majetek přešel na stát.

Zůstavitel však mohl mít obavu, že jím určený dědic zemře dříve než on, dědictví odmítne nebo z jiného důvodu nebude schopen dědictví převzít. Pro tuto situaci mohl zůstavitel ustanovením v závěti určit náhradního dědice, pomocí určení tzv. obecné dědické substituce.3V jeho kontrole tedy zůstalo, která další osoba bude dědit, kdo vstoupí na uvolněné místo po původním dědici. Význam dědické substituce tkvěl v tom, že uprázdněný podíl po jednom dědici nezvětšil podíl ostatním dědicům, ale přešel dědici jinému. Pro větší jistotu zůstavitel mohl určit i pořadí několika substitutů neboli náhradníků.

V pozdější době mohl zůstavitel k závěti připojit dovětek nebolicodicil, který byl napsán na oddělené listině a sloužil k tomu, aby vůli vyjádřenou v jeho závěti dále vysvětlil, doplnil nebo ji pozměnil.4Existence tohoto dovětku mohla být potvrzena závětí, která mohla být napsána i následně.

Dalším institutem, který byl již v dobách římské republiky hojně používán zůstaviteli pro předání části majetku po jejich smrti, byl institutlegatum, tedy odkaz. Odkazem zůstavitel poskytl k tíži svého dědictví většinou konkrétní věc osobě, která nebyla jeho dědicem. Na tuto určenou osobu obdařenou odkazem se však vztahovaly stejné požadavky civilního práva jako na dědice.

Nyní se musíme zmínit o tom, kdo vlastně měl oprávnění testament jako zaznamenání své poslední vůle zanechat. V prvé řadě každý testátor musel být dospělý římský občan či Latin, jinak byla závěť neplatná. Aktivní testamentární způsobilost musel mít zůstavitel v době pořízení závěti i v době své smrti. Aby se někdo mohl stát dědicem, musel též splňovat určité podmínky. Většina osob bez aktivní testamentární způsobilosti neměla ani testamentární způsobilost pasivní, tyto osoby tedy nemohly dědit.

U testamentu byla složitější situace v případě osob blíže neurčených(personae incertae). Tito dědici nebyli určeni vlastním jménem, ale pouhým popisem – např. první člověk, který přijde na pohřeb. Takové určení bylo možné, jen pouze týkalo-li se nejbližších pokrevních příbuzných zůstavitele. Za neurčité osoby byli též považováni pohrobci a právnické osoby. Postupem doby se však začaly objevovat úpravy, které umožnily dědit majetek i těmto skupinám.5

Dědění ze závěti dávalo tedy římským občanům oproti dědění podle zákona určité nové možnosti, ale i pro testamentární dědictví platila výrazná omezení vycházející z toho, že osoby dědiců musely odpovídat formálním požadavkům civilního práva. Pro úplné vyjádření svobodné vůle Římana na základě použití závěti byl nutný ještě další vývoj, k čemuž se dostaneme dále.

Dědické právo testamentární i intestátní se už od dob prvního písemného zakotvení v Zákoně dvanácti desek v rámci civilního práva neboliius civiledále vyvíjelo. Některé zásady byly však určeny velice jednoduše a poměrně striktně a nebyly přizpůsobovány změnám ve společnosti a vývoji doby. V tomto období začalo právě z těchto důvodů vstupovat do formování oblasti dědického práva i právo prétorské.

Prétor byl nejvyšším správním úředníkem a podřízeným dvou volených konzulů, na které se roku 510 př. n. l. přenesla všechna oprávnění, která dříve vykonával král.

Vlivem toho následně došlo k oddělení dvojího typu dědické posloupnosti – civilní a prétorské. Tyto dva odlišné systémy posloupností se lišily pravidly a postupy při řešení problémů vznikajících při dědictví a určování dědiců.6Navíc se dělily podvojně na intestátní a testamentární, protože obojího mohlo být použito jak v civilní, tak v prétorské posloupnosti. Prétorská posloupnost byla již od začátku výlučně používána jen pro přechod čistě majetkových práv, zatímco civilní posloupnost umožňovala i přechod některých práv a povinností mimomajetkové povahy (příkladem toho může být předání jistých náboženských povinností).

Dědic oprávněný podle civilní posloupnosti se mohl v případě sporu chránit žalobou nazývanou„hereditatis petitio“7(v překladu „žádost o dědictví“). V prétorském systému též existovaly žaloby, které umožnily dědici dovolávat se ochrany u prétora. Tyto žaloby se opíraly o prétorské právo, ale byly vytvořeny podle civilních vzorů. Prétorský dědic mohl tedy prosadit své právo ve sporu proti komukoliv, a to i proti civilním dědicům. Pokud dědic své právo i v takovém sporu ubránil, stával se z něho dědic skutečný, prétorem i civilním právem potvrzený.

Dále prétorské právo při dědění podle zákonné posloupnosti již umožnilo „vlastním dědicům“ dědictví odmítnout, což dříve nebylo možné. Nově se také vedle příbuzenství po otcovské linii, tj.agnatio, přihlíželo k příbuzenstvícognatio, což zahrnuje linie příbuzných pokrevně spřízněných s matkou.

K řešení situací v praktickém životě, které narážely na omezení danýchius civile, se paralelně začala vytvářet zprvu zcela neformální praxe, kdy zůstavitel řešil osud svého majetku po své smrti v podstatě svým přáním vyjádřeným v závěti. Tato a z ní vznikající konstrukce se začaly nazývat fideikomisem. Jeho podstata je vyjádřena už samotným původním latinským názvemfideicommissum, tedy něco, co je něčí poctivosti či věrnosti(fidei)svěřeno(commissum).8

Fideikomis vznikl jako naprosto neformální institut tím, že zůstavitel ve své závěti pověřil určitého dědice a vyjádřil přání, aby přesně popsaný majetek po smrti zůstavitele samostatně spravoval a užíval určitým způsobem a aby ho po splnění nějaké podmínky či po nějakém čase v nerozdělené podobě předal další osobě. Tímto však nebyl vytvořen žádný právní závazek a dědic nebyl pod žádným právním tlakem, aby přání zůstavitele skutečně splnil. Vše bylo zpočátku postaveno na osobní důvěře mezi dvěma aktéry, tedy zůstavitelem a dědicem, a efektivnost fungování celého institutu se odvíjela na základě víry zůstavitele ve spolehlivost a morální kvalitu vybrané osoby dědice, který měl po jeho smrti naplnit jeho přání a fideikomis uvést do života.

Je třeba zdůraznit, že v této souvislosti používaný římský pojemheres, tedy dědic, není nijak omezen na osoby, které byly skutečnými dědici podleius civile, ale je u fideikomisu používán pro jakoukoliv osobu, které mohl testátor ve své závěti část majetku k účelu fideikomisu předat.

Fideikomis tedy nebyl součástí tehdejšího právního systému a nebyl veden v tradici civilního práva, a tudíž tím zároveň ani nebyl svázán četnými omezeními jako dědictví a legáta.9U fideikomisu šlo pouze o neformální ústní či písemnou prosbu, aby dědic (heres fiduciarisneboli fiduciář nebo taky svěřenský správce) splnil nějaké přání ve prospěch třetí osoby (fideicommissariusneboli fideikomisář, jak je tento latinský termín přeložen do češtiny např. v práciŘímské právoautorů Kincla, Urfuse a Skřejpka^10). Podstatné zde je, že fideikomisářem přitom mohla být i osoba, která podle civilního práva nebyla způsobilá dědit po římském občanovi.

Hlavními důvody vzniku a dalšího rozvoje institutu fideikomis tedy bylo jednak to, že fideikomis umožnil převést majetek i na osoby nezpůsobilé dědit podleius civile,a dále možnost jeho zřízení bez složitých formálních požadavků.

Prameny vzniku římského fideikomisu můžeme hledat v dřívějších institutech občanského práva, a to vcommendationesnebo v tzv. mandátech.11Pro vysvětlení,commendatioumožnilo Římanovi na smrtelné posteli svěřit do péče např. příteli nějakou věc, kterou měl uchovávat. I zde byla založena pouze morální obligace tento požadavek splnit. Pozdější fideikomis šel v takto založeném vztahu mezi dvěma osobami ještě dále tím, že bylo možno této osobě u smrtelné postele předat nejen majetek, ale i určitý úkol, který měla vykonat vůči třetí osobě či osobám a týkal se tohoto majetku.

Vedle toho mandát byl, stejně jako fideikomis, požadavek na určité konání. Na rozdíl od fideikomisu ale mandát formoval zákonný závazek a mohl být učiněn pouzeinter vivos, mezi živými, a v případě smrti jedné ze stran tento závazek zanikl. Nebylo tedy možné, aby mandant určil svému mandatářovi, aby nějaký úkon, například převedení pozemku, udělal až po jeho smrti. Závazek vyplývající z fideikomisu, ať byl určen již za života zůstavitele, nebo zřízen závětí v případě jeho smrti, měl však vždy být vykonán až po smrti zůstavitele. Za pravděpodobný pramen fideikomisu lze tedy spíše pokládatcommendationess tím, že i u fideikomisu byl majetek svěřen určité osobě, ta ho však měla navíc převést na další osobu, i když právní závazek zde rovněž nevznikl.12

Postupem času nabylo užívání fideikomisu takového rozměru, že jeho podoba a vymahatelnost začala být upravována v právních dokumentech a byla dovršena až v kodifikacích císaře Justiniána v 6. století našeho letopočtu. Po celé toto období bylo na důvod vzniku fideikomisu nahlíženo podobně, jak uvádíme výše, i když poté prošel mnoha změnami a způsoby jeho užívání se značně rozšířily.

Fideikomis byl v římské době chápán převážně jako institut, který byl užitečný v situaci, kdy zůstavitel chtěl zanechat nějaký majetek osobám, které civilní právo neuznávalo jako dědice, nebo chtěl nakládání se svým majetkem po své smrti upravit způsobem, které civilní právo neznalo.

Například Gaius, jeden z významných římských juristů z poloviny 2. století n. l., ve svých pracích tvrdí, že fideikomis vznikl zejména proto, aby bylo umožněno cizincům (tzv.peregrini) a dalším osobám, o kterých bude pojednáno později, dědit po římských občanech. Jelikož vznik fideikomisu nebyl spojen s žádnými formálními požadavky, mohl být rovněž výhodně použit i ve prospěch osob, které se mohly stát dědici podle civilního práva, ale nebyl dostatek času, aby zůstavitel upravil svou vůli podle složitých formálních požadavků civilního práva.13Později se objevily i další možnosti a účely použití fideikomisu, např. když úkol, o který byl dědic žádán, byl například opakující se úkon, který měl dědic pravidelně vykonávat. Anebo byl fideikomisem vyjádřen požadavek namanumissiootroků (tedy dědic měl zařídit jejich propuštění na svobodu).

Přestože pro vznik fideikomisu nebyly potřeba formální náležitosti a přesně dané formulace a věty vyžadované jinak civilním právem, časem se pro něj rovněž ustálily určité rozpoznávací znaky. Gaius ve svých Institucích, komentář II., odst. 249, výslovně uvádí:„Verba autem utilia fideicommissorum haec recte maxime in usu esse videntur PETO, ROGO, VOLO, FIDEI COMMITTO; quae proinde firma singula sunt, atque si omnia in unum congesta sint“14, což se dá přeložit jako: „Avšak vhodná slova nejčastěji pro fideikomisy právoplatně používaná jsou tato: ŽÁDÁM, PROSÍM, PŘEJI SI, VĚRNOSTI SVĚŘUJI, jež jsou platná samostatně, jakož i všechna ve spojení.“ Dále Gaius v následujícím odst. 250 stejného díla popisuje formulaci obvyklou pro založení fideikomisu, kterou lze uvést zkráceně takto:„Titius heres esto, rogo te Titi ut hereditatem meam Seio restituas,“15což je možné přeložit jako: „Titius budiž dědicem, prosím tě, Tite, abys mé dědictví vydal Seiovi“. Ve stejném odstavci pak jednoduše shrnuje i základní možnosti při ustavení fideikomisu takto:„Liberum est vel sub condicione vel pure relinquere fideicommissa, vel ex die certa“16, tedy „je volné zůstavit fideikomisy buď s podmínkou, nebo bez ní anebo od určitého dne“.

Myslíme, že tyto citáty nevyžadují další komentář a názorně přibližují podstatu založení fideikomisu. Slova používaná pro zřízení římského fideikomisu jasně dokládají, že to nebyl vynutitelný institut a fideikomisář, v jehož prospěch byl fideikomis zřízen, byl odkázán na to, že dědic jako fiduciář tento morální závazek na něj vložený splní. Časem se však ukázalo, že další vývoj fideikomisu vyžadoval nalezení a zavedení alespoň nějaké právní ochrany fideikomisáře.

Rozmach používání fideikomisu je často spojován s vládou císaře Augusta, který vládl Římu v období mezi lety 27 př. n. l. a 14 n. l. Tento institut existoval již mnohem dříve, ale až císař Augustus dal poprvé možnost domáhat se práv s ním spojených a tím nároky dotčených osob, týkající se záležitostí fideikomisu, byly vymahatelné právní cestou. Přispěl k tomu jistý Lentulus, který sloužil v Africe a před svou smrtí se obrátil přímo na císaře Augusta jako na fiduciáře jeho fideikomisu.17Císař se zachoval jako čestný muž a jeho fideikomis naplnil, čímž vznikl významný precedens i pro jiné fiduciáře.

Augustus dále rozhodl, že v případech, kdy fiduciář nenaplní fideikomis jemu svěřený, mohou se poškozené osoby domoci spravedlnosti u konzulů. Císař Claudius později dokonce jmenoval dvapraetores fideicommissarii, tedy prétory, kteří se zabývali záležitostmi fideikomisů v Římě, a v provinciích svěřil tuto agendu místodržitelům.18

Tím, že fideikomis pronikal do právních aktů a spisů, které byly už ve své době pečlivě uchovávány a později ve značné míře přežily i rozpad římské říše, stávaly se tyto dochované dokumenty a texty významnými prameny informací o institutu fideikomis a umožnily jeho pozdější studium i aplikaci.

Římští juristé věnovali ve svých pojednáních tématu fideikomisu hodně prostoru. V polovině 2. století našeho letopočtu, mezi roky 140 n. l. a 160 n. l., napsali práce o tomto tématu hned čtyři z nich, a to Pomponius (v pěti knihách), Valens (v sedmi knihách), Gaius (ve dvou knihách), Maecuianus (v šestnácti knihách). V pozdějším období, mezi lety 210 n. l. a 230 n. l., napsali další pojednání Paulus (ve třech knihách), Ulpianus (v šesti knihách) a Modestinus.19Z datování těchto prací vyplývá, že téma fideikomisu bylo velmi důležité v období navazujícím na vládu císaře Hadriána a později na císaře Septima Severa, kdy se právníci zřejmě snažili zpracovat rozsáhlejší změny tohoto institutu z doby vlády těchto významných císařů. Další významní juristé Q. Cervidius Scaevola a Papinianus se věnovali tématu fideikomisu ve sbírkách svých právních názorů, kterými reagovali na konkrétní právní otázky a problémy, které jim byly předkládány.

Některé spory týkající se fideikomisu musely být řešeny před císařem. Ten je řešil jako soudce první instance (zde byly jeho výroky známy jakodekrety) nebo jako instance odvolací (v tomto případě jeho rozhodnutí byla nazývánarescriptyčiepistuly). Tyto závěry poté sloužily jako precedenty pro pozdější rozhodování v podobných případech.

K nejdůležitějším pramenům zakotvujícím fideikomis však patří jednotlivásenatusconsultumvydávaná senátem (dále označovaná zkratkou SC). Mnoho z nich se tématu fideikomisu věnovalo, mezi všemi mají však nejdůležitější místoSC TrebellianumaSC Pegasianum.

SC trebelliánské, vydané v r. 56 nebo 57 n. l. za vlády císaře Nerona, bylo první skutečnou normativní úpravou věnovanou fideikomisům a nařídilo, že v případě vydání pozůstalosti na základě fideikomisu všechny žaloby či žalobní nároky, které mohly být vedeny proti dědici nebo v jeho prospěch, byly nyní přeneseny na samotného fideikomisáře. Zároveň přineslo zjednodušené postupy a lepší ochranu pro osobu fideikomisáře. Jeho pozice byla značně upevněna, mohl se domáhat svých práv z fideikomisu podáním žaloby před prétorem, avšak i zde se vycházelo z předpokladu, že fideikomisář je dědicem. Prétorské právo bylo doplněno těmito předpisy a stále dohlíželo nad tím, aby fiduciář ani fideikomisář nebyli poškozeni.

I přes zákonné úpravy se vyskytovaly problémy, které se zatím nedařilo nijak řešit. Aby mohl být fideikomis vůbec uplatněn, byl plně závislý na určené osobě dědice a na jeho rozhodnutí, jak s přáním zůstavitele naloží, zda takové dědictví vůbec přijme, či ne. Stále zde byla tato závislost na dědici neboli vybraném fiduciářovi, který byl ústřední postavou a měl za úkol vlastní převod majetku na jinou osobu zprostředkovat.

Když se tento dědic vědomě rozhodl, že dědit nebude, bylo otázkou, jakým způsobem bylo možno odkaz pro fideikomisáře zachránit. Dědic se v určité situaci mohl dostat do nevýhodné pozice – stal se z něho jakýsi vykonavatel poslední vůle a sám mohl z dědictví vyjít na prázdno, či dokonce na něj přešel závazek splatit zůstavitelovy dluhy. Proto bylo v roce 73 n. l. za vlády císaře Vespasiána vydáno SC Pegasiana, které právě kvůli těmto případům zavedlo tzv. falcidiánskou kvartu. To bylo označení pro povinnou minimální částku, která musí připadnout dědici, jenž má převzít fideikomis ve prospěch třetí osoby. Byla to alespoň jedna čtvrtina celého dědictví, čímž byl dědic coby fiduciář motivován k přijetí dědictví. Dostával se tím do výhodnější pozice a byla mu zaručena odměna za zřízení fideikomisu v podobě této části z dědictví, která mu musí připadnout. Tato úprava tak přináší i požadovanou ochranu pro fideikomisáře před poškozením v případě, že by určený dědic dědictví odmítl.

Fideikomis měl na svém počátku sloužit ve prospěch osob, které nebyly způsobilé dědit podle civilního práva. Zůstavitel mohl využít tento institut, aby zanechal těmto osobám zaopatření po své smrti. Postupem času však našel fideikomis i jiné způsoby využití, neboť umožnil zvětšit dosah zůstavitelovy poslední vůle. Fideikomis začal být v dalších etapách svého vývoje užíván pro udržení rodinného majetku pohromadě, což bylo možné využít i pro několik generací dopředu. Tato zcela nová možnost významně poznamenala vývoj tohoto institutu a vytvořila mu novou a velkou budoucnost, která daleko přesáhla časový horizont antického Říma, a to až do současnosti.

Majetek vložený do fideikomisu tvoří jeden celek a nemůže být rozdělen ani prodán a je postupně jako jeden nezměněný celek předáván další generaci. Toto je hlavní podmínka, kterou zůstavitel mohl žádat pro majetek, jejž vložil do fideikomisu, a tímto mohl alespoň morálně zavázat svého dědice a jeho další následovníky. V tomto případě je pomocí tzv.fideicommissum familiae relictum^20(tedy v překladu fideikomis rodině odkázaný neboli rodinný fideikomis) majetek přenechán jednomu členu rodiny s tím, že zůstavitel rozhodl nějakým způsobem i o dědicích následujících po něm. Zde se jedná o nástupnictví neboli fideikomisární substituci(substitutio fideicommissaria),21která byla zakládána, aby majetek svědčil zájmům i v dalších pokoleních rodiny. Za určitých okolností mohl zůstavitel dokonce žádat, aby tentýž majetek po smrti jeho dědice připadl další jím určené osobě, která při pořizování závěti nemusela ještě ani existovat.

Vezměme si příklad váženého římského občana, který zastával politické funkce, cestoval za obchodem a účastnil se výbojných výprav. Tento otec rodiny mohl za celý svůj život nashromáždit značné jmění a byl postaven před otázku, co se s tímto rozsáhlým majetkem stane po jeho smrti. Podle zákona nebo podle obsahu jeho závěti byl rozdělen mezi dědice, například jeho tři syny. Tento jeho velký majetek však mohla být i celá instituce, která byla navzájem spojena a na sobě závislá, v případě jejího rozdělení mohlo být její fungování přerušeno. Majetek mohl být dědici rozprodán, ztracen, a již nikdy by nebyl tak silný a nemohl by tolik prosperovat, jako když byl pevně spjat dohromady.

Otec rodiny měl možnosti, jak zabránit tomu, aby jeho majetek byl po jeho smrti rozdělen na části a dán jeho dědicům. Mohl například dva ze svých synů vydědit a celý majetek zanechat jen jednomu synovi. Ani tehdy však nebyla záruka, že tento syn hned po otcově smrti nezačne celý majetek, který byl nashromážděn za jednu či více generací, rozprodávat. Zde nastupuje možnost praktického využití fideikomisu.

Jak již bylo řečeno, zůstavitel nemusel fideikomisární substitucí určit konkrétní další osoby, které budou dědit. Mohl jen stanovit, že fideikomis musí zůstat zachován v rámci rodiny. To však vůbec neznamenalo, že na majetek z fideikomisu měla právo celá rodina, i když tento omyl byl často v podobných situacích prosazován. Tento způsob odkazoval majetek také vždy jen jedné osobě z rodiny, pouze výběr této osoby byl ponechán na osobním uvážení prvního nabyvatele fideikomisu a po něm dalších. Zůstavitelovi vnukové nemuseli být ani na světě či byli velice mladí, bylo tudíž lepší nechat na synovi rozhodnutí, kdo bude v pozdější době jeho nejlepším následovníkem a u koho bude fideikomis v dobré péči.

Mohl nastat i případ, že nebyli již žádní přeživší členové rodiny nebo vybraný následovník prvního fiduciáře nepřežil. Až v tomto případě se všichni členové rodiny mohli domáhat získání kontroly nad fideikomisem. Situace se zde ale značně komplikovala, nejčastějším řešením bylo předání fideikomisu do rukou nejbližšího příbuzného zemřelého fiduciáře, pokud se zaručil, že majetek znovu obnoví tak, aby sloužil celé rodině.

Římský občan mohl tedy upravit svůj majetek a určit jeho osud nejen pouze na jednu generaci, ale i na několik pokolení dopředu. Otec rodiny mohl umírat s relativní jistotou, že třeba i za delší dobu bude jeho statek patřit budoucím potomkům jeho rodiny. Toto mohlo být důležité nejen z praktického hlediska, ale i z hlediska emocionálního. Střecha nad hlavou a útočiště rodu bude zachováno na stejném místě, které je spojeno s životy předcházejících generací.

Potomci byli na základě ustanovení o zřízení fideikomisu zavázáni předávat ucelený majetek dalším generacím. Na počátku vývoje fideikomisu mohl být majetek vázán ve fideikomisu na neomezenou dobu, a to jednou určeným požadavkem přecházení majetku na další generaci bez jakékoliv možnosti změn. Vytvářela se tzv. perpetuita (od latinského slovaperpetuum, tedy věčný) a toto se ale v měnících dobách mohlo ukazovat jako nepraktické řešení, neboť například budoucí situace mohla požadovat provedení určitých změn s majetkem ve fideikomisu. Po určité době však nakonec zasáhl stát a omezil možnost zakládání „věčných“ fideikomisů tím, že podle rozhodnutí císaře Hadriána je nebylo možno zakládat ve prospěch neurčitých osob.22Fideikomis tak mohl být ustaven pouze pro posloupnost fideikomisářů, kteří již existovali za života zůstavitele, poté po smrti posledního fideikomisáře byl fideikomis rozpuštěn a majetek se rozdělil mezi jeho dědice.

S pojetím úmyslu zřídit rodinný fideikomis se zůstavitel musel vždy rozhodnout, kterému žijícímu členovi rodiny ho zanechá, protože toto rozhodnutí pak bylo klíčové pro další osud jeho majetku. Musel vybrat někoho, kdo bude nejlepším správcem, dobrým hospodářem, nebude jednat proti jeho přáním a zároveň přijme na sebe odpovědnost postarat se o zbytek rodiny v případě nutnosti. Zůstavitel mohl též při zřizování fideikomisu určit, aby jeho nástupce rozděloval části z výnosu mezi ostatní členy rodiny, kteří měli na majetek jen velmi omezené právo.

Porovnáme-li rodinný fideikomis s předchozím obecným fideikomisem, který svědčil např. osobě, jež nebyla způsobilá dědit, zjistíme poměrně zásadní rozdíl. Zatímco u původního fideikomisu byly role dědice, tedy fiduciáře a fideikomisáře zcela oddělené a jejich vzájemný vztah byl zcela jasný, aplikací fideikomisární substituce v rodinném fideikomisu se pak jejich role vzájemně prolínají. Osoba určená rodinným fideikomisem je zároveň fideikomisář, protože majetek svědčí v její prospěch a zároveň je v pozici fiduciáře, protože je jí na odpovědnost vloženo přání, aby majetek zůstal ucelený a aby ho po své smrti převedla na dalšího nástupce, tedy nového fideikomisáře.23Z tohoto prolínání rolí pak musely vznikat i praktické problémy, jejichž řešení nebylo ještě v antické době dostatečně upraveno. K úpravám fideikomisu docházelo dále i v pozdním antickém období, ale jeho nejzásadnější úpravy včetně fideikomisární substituce a její aplikace v rodinném fideikomisu byly provedeny až v období vlády císaře Justiniána.

Jak si ukážeme v dalších kapitolách, to do značné míry platí i pro celý institut fideikomis, a proto se k této kapitole budeme v referencích často vracet a rovněž k ní bude směřovat porovnávání následujících úprav, které z institutu fideikomisu vycházejí nebo na něj navazují.

1.2 Fideikomis v Corpus Iuris Civilis a porovnání s klasickým obdobím

Po smrti císaře Theodosia (379–395 n. l.) roku 395 n. l. byla římská říše rozdělena na část západní s hlavním městem Římem a na východní část, jejímž hlavním městem byla Konstantinopol. Sesazením posledního západořímského císaře Romula Augusta se západní část říše v roce 476 n. l. rozpadla a tím končí pro většinu Evropy klasické antické období. Na území západořímské říše nastal pod vládou různých barbarských kmenů rozpad a úpadek římských institucí, a to včetně římského práva. Východní část říše však nebyla pádem západní části existenčně ohrožena, a tak se centrum klasické římské vzdělanosti včetně právních věd přesunulo do východořímské říše, zejména do jejího centra Konstantinopole.

Po určitém období nejasnosti ohledně budoucího vývoje impéria se v roce 527 n. l. stal východořímským císařem Justinián, který využil dlouhé období své vlády ke konsolidaci říše ve všech směrech. V oblasti právní bylo jeho největším počinem vydání zákoníkuCorpus Iuris Civilis, což je středověký a dodnes používaný název pro souhrn jeho děl, kterými komplexně upravil oblast občanského práva.

Hned po svém nástupu na trůn začal císař Justinián uskutečňovat svůj ambiciózní plán nově uspořádat římské právo, což mu mělo pomoci k upevnění jeho moci ve státě i na nově dobytých územích. Ustavil tedy v roce 528 n. l. první právní komisi, která dostala za úkol sestavit kodex z předcházejících císařských konstitucí. Takto vznikl první tzv.Codex, který však nebyl historickou sbírkou práva z minulosti, ale byl kodexem platného práva. Komise dostala pravomoc zasahovat do jednotlivých konstitucí, pozměňovat je a zkracovat či spojovat jednotlivé formulace tak, aby byly vhodně použitelné pro tehdejší dobu. TentoCodex, vydaný v roce 529 n. l., však byl už po čtyřech letech přepracován a v roce 533 n. l. znovu publikován. Právě až znění této nové kodifikace se nám zachovalo dodnes.24

V roce 530 n. l. byla ustavena druhá komise, která dostala za úkol uspořádat sbírku děl klasických právníků (tzv. jurisprudenci). Jejich díla byla prostudována a zpracována a tato sbírka dostala názevDigesta(řeckyPandectae) a byla publikována v roce 533 n. l. latinsko-řeckou konstitucíDedóken – Tanta.25Digestamají 50 knih, které se skládají z konkrétních úryvků ze spisů římských právníků a jsou dnes nejdůležitějším zdrojem dochovaného přesného znění textů a tím i myšlenek klasických římských právníků.

Třetí část Justiniánova plánu byla nová právní učebnice nazývanáInstitutiones, která sloužila mimo jiné jako učební pomůcka pro studenty tehdejších právních škol. Čerpala hlavně z GaiovýchInstitucí, jehož učebnici měla nahradit, jakožto i z děl jiných klasických římských právníků.

Právní reforma císaře Justiniána však nebyla uzavřena, neboť císař žil ještě několik desetiletí a postupem času vydával jednotlivé novely ke svým zákonům, tzv.novellae constitutiones. Tyto sbírky ale nebyly za jeho života nikdy vydány v oficiální a ucelené formě.26

ZákoníkCorpus Iuris Civilis, což je používaný souhrnný název proCodex,Digesta,InstitutionesaNovellae, tedy vycházel z klasického římského práva, které však bylo v některých případech upraveno, sjednoceno či jinak modernizováno s ohledem na dřívější zkušenosti a na tehdejší potřeby nově se konstitující říše.

V oblasti dědického práva při práci na přípravě zákoníku postupně odpadaly nebo se sjednocovaly odlišnosti mezi posloupností civilní a prétorskou, mezi závětí a odkazem a mezi závětí acodicilem, mezi jednotlivými druhy odkazů a též mezi pozůstalostí po muži a po ženě. Neoklasické úsilí Justiniánovo rovněž definitivně zúčtovalo s některými přežitky dřívějšího práva, např. odstranilo možnost dědění pouze v agnátské linii příbuzenství. Jinde účelně vrátilo dědickému právu jeho klasickou podobu, nebo dokonce zavedlo významné novoty, které úspěšně přešly i do práva moderních dob. Například zákonná posloupnost se nyní zakládala výlučně na příbuzenství pokrevním (včetně adoptovaných), bez rozdílu pohlaví a manželského či nemanželského původu dětí. Dědicové byli rozděleni do čtyř tříd, přičemž bližší třída vylučovala třídu vzdálenější. Tato úprava se stala základem moderní intestátní posloupnosti.

SoučástíCorpus Iuris Civilisse stala souhrnná a velmi komplexní úprava oblasti fideikomisu, čemuž se budeme blíže věnovat v této kapitole. Institut fideikomisu byl za císaře Justiniána nejvíce ovlivněn změnami souvisejícími se sloučením pravidel pro legáta a fideikomis a dále odlišnostmi v úpravě týkající se oblastipersonae incertae, tedy neurčitých osob.

Odkazy jako součást klasického římského civilního práva jsou sice mimo záběr této práce a zmínili jsme se o nich dosud pouze velmi okrajově, ale v souvislosti s Justiniánovými úpravami fideikomisu k nim uvedeme alespoň následující.

Odkaz, tedylegatum, je určitý druh daru odkázaný zůstavitelem odkazníkovi na základě civilního práva. Jednalo se o testamentární nařízení majetkového prospěchu k tíži ustanoveného hlavního dědice. Podle klasického civilního práva existovaly čtyři druhy odkazů: legatumper vindicationem, který měl věcně právní účinek, a dále tři druhy odkazů, které odkazníkovi zakládaly učinek obligační, a to zejménalegatum per damnationem, dálelegatum sinendi modo, který zakládal dědici povinnost něco strpět, alegatum per praeceptionems příkazem dědici. Ke každému druhu odkazu povinně patřila určitá slovní spojení, která označovala jednotlivé druhy odkazů.27

V oblasti úpravy legátu a fideikomisu bylo hlavní tendencí sjednocování, a to nejen jednotlivých druhů legátů mezi sebou, nýbrž i legátů s fideikomisy navzájem. Vedle toho docházelo i ke sjednocování legátů s podobným institutemdonatio mortis causaneboli darováním na případ smrti.28

Rozdíly mezi legátem a fideikomisem byly krok za krokem zmenšovány už v pozdním císařském zákonodárství. Podle konstitucí Konstantinových následníků již nebylo při nařízení legáta zapotřebí použít dříve vyžadovaných určitých slovních formulí a byla umožněna větší volnost podobně, jak tomu bylo u fideikomisu. Dále císař Theodosius II. dovolil, abylegatummohlo být platně nařízeno i v řeckém jazyku, což již od dávných dob platilo pro fideikomis.29

Justinián ve své úpravě legátů vyšel z toho, že chtěl posilnit význam vůle projevené zůstavitelem a upřednostnit nikoli slova a formu, ale především tuto vůli. Z tohoto důvodu pak vCorpus Iuris Civiliszavedl, že všechny druhy odkazů měly jednotnou povahu, a tudíž odkazovník, ať už je mu věc odkázána jakýmikoliv slovy, může prosazení svého nároku na naplnění odkazu dosáhnout užitím žalob jak osobních(actio in personam), tak i věcných(actio in rem).30

Obdobně přistoupil Justinián i k úpravě institutu fideikomisu, kde rovněž usiloval o největší posílení vůle zůstavitele a o zjednodušení dříve zavedených omezujících pravidel. Výsledkem těch změn bylo nejdříve vzájemné přizpůsobení institutu legátů a fideikomisu a poté úplné sloučení právních předpisů pro legáty a pro fideikomis dvěma zákony z roku 529 n. l. a 531 n. l. Těmito zákony byl zrušen rozdíl mezi všemi druhy legátů a zároveň došlo k tomu, že tyto dva instituty byly postaveny sobě na roveň v každém směru. Z každého takto platného legátu a fideikomisu odkazovníkovi či fideikomisářovi vznikala možnost podání žalobyactio in personamneboli osobní žaloby v systému civilního práva.

Podle této nové úpravy měl být každý odkaz považován zároveň i za fideikomis a rovněž mohly být používány všechny výhody, které byly spojeny podle staršího práva s jedním nebo s druhým institutem. Pokud by mezi těmito právními pravidly byl rozpor, přednost měly mírnější požadavky na fideikomis.

Hlavním důsledkem této úpravy pro fideikomis bylo, že se oproti klasickému římskému období tento institut zahrnutím doCorpus Iuris Civilisstal plnohodnotnou součástí civilního práva, takže byl poté plně vymahatelný, přičemž si zachoval své dřívější výhody.

Pro tuto právní vymahatelnost fideikomisu v úpravě za císaře Justiniána bylo především nutné, aby zůstavitel nejdříve testamentem určil platného dědice a svěřil jeho důvěře úkol, aby pozůstalost nebo její část poté vydal osobě třetí, a to například i pod určitou podmínkou. Když byla pozůstalost vydána, zůstával ten, kdo ji vydal, dědicem i nadále. Toto bylo velmi podstatné pro určení, jak a proti komu směřovaly případné žaloby ostatních dědiců nebo jiných osob. V této oblasti zákony císaře Justiniána znamenaly značný zásah, a proto zde navážeme na úpravy této záležitosti v klasickém Římě, které jsme uvedli v předchozí kapitole, a porovnáme je s výslednou úpravou přijatou císařem Justiniánem.

PřipomeňmeSC Trebellianaz doby císaře Nerona, které nařídilo, že v případě vydání pozůstalosti na základě fideikomisu všechny žaloby, které mohly být vedeny proti dědici, či žalobní nároky, které svědčily v jeho prospěch, byly přeneseny na samotného fideikomisáře. NavazujícíSC Pegasianaz roku 73 n. l. pak umožnilo dědici, který byl požádán prostřednictvím fideikomisu vydat pozůstalost, ponechat si jednu čtvrtinu pozůstalosti, což ve vztahu k odkazům již dříve zavedlaLex Falcidiaz roku 41 př. n. l.31

JelikožSC Pegasianaa stipulace (odstipulatio, tedy tradiční typ formalizovaného ústního kontraktu) o něj se opírající byly již v klasické době kritizovány a nebyla s nimi dobrá zkušenost, mnozí vynikající právníci té doby, v čele s Papiniánem, je v mnohých případech považovali za nebezpečné. S ohledem na to a rovněž s ohledem na zájem Justiniána vyhnout se složitým úpravám a právní předpisy spíše zjednodušovat, rozhodl se císař po odborném zkoumání všech podrobností a rozdílů obou těchto senátních usnesení pozdějšíSC Pegasianazcela zrušit a do úpravy fideikomisu ve svém kodexu zahrnout pouzeSC Trebellianaa záležitosti kvarty pak vyjádřit explicitně jednoduchým způsobem.32

Podle této nové úpravy císaře Justiniána je dědic povinen fideikomis vydat, i když má dostat od zůstavitele méně, než je jedna čtvrtina, nebo vůbec nic. Avšak v tomto případě si může dědic na základě Justiniánovy úpravy ponechat to, co mu zůstavitel přenechal, a pokud je to méně než jedna čtvrtina, může si od fideikomisáře vyžádat to, co do ní schází. Poté jsou případné žaloby směřovány proti dědici i proti fideikomisářovi, a to v poměru jejich částí.

Pokud se však dědic vzdal veškeré pozůstalosti, všechny dědické žaloby budou směřovat pouze proti fideikomisářovi či případně v jeho prospěch. Když dědic nechce pozůstalost přijmout, pak ji na základě této úpravy na požádání fideikomisáře musí přesto přijmout a vydat mu ji, přičemž dědici nezůstanou žádné výhody ani závazky z takového převzetí a předání pozůstalosti.33

Podle těchto úprav tedy v případě, že si dědic měl čtvrtinu ponechat, nesl sám břemeno pozůstalosti a případné žaloby směřovaly proti němu. Zároveň se ale fideikomisář dostal do postavení příjemce odkazu jako části pozůstalosti, a tak se fakticky dědic s fideikomisářem dělili o odpovědnost z pozůstalosti podle částí. To znamená, že případný zisk i ztráta z pozůstalosti připadá na ně společně podle jejich částí. V tomto případě bylo namístě, když pro ochranu svých práv uzavřel dědic s fideikomisářem stejnéstipulatio, tedy stipulace neboli tradiční typ formalizovaného ústního kontraktu, jako obyčejně uzavírá dědic s příjemcem částečného legátu.

Podrobněji řečeno, pokud měl dědic vydat méně než tři čtvrtiny pozůstalosti, postupovalo se podleSC Trebellianaa dědické žaloby směřovaly proti oběma a dědic se s fideikomisářem rozdělil podle poměru jejich částí. Přitom proti dědici se postupuje dle pravidel civilního práva a proti fideikomisářovi podleSC Trebelliana.

Pokud ale byl dědic požádán vydat více než tři čtvrtiny pozůstalosti nebo pozůstalost celou, pak bylo třeba použítSC Pegasianaa dědic, který pozůstalost dobrovolně přijal, nesl všechna břemena pozůstalosti sám, ať už si chtěl ponechat jednu čtvrtinu, nebo ne. Pokud si jednu čtvrtinu ponechal, bylo pro něj namístě, aby s fideikomisářem uzavřel stipulace podle poměru jejich částí. Když dědic vydal celou pozůstalost a nic si pro sebe nenechal, bylo namístě uzavřít s fideikomisářem stipulace o koupi pozůstalosti (tedy jako kdyby fideikomisář pozůstalost od dědice za nepatrný obnos koupil).

V případě, že se dědic zdráhá nebo odmítá pozůstalost přijmout, neboť se mu zdá, že by byla pro něj pasivní (neboli předlužená), pakSC Pegasiananařizuje, že má prétor na návrh fideikomisáře přikázat dědici pozůstalost přijmout a obratem vydat, a potom všechny žaloby či žalobní nároky budou směřovat proti fideikomisářovi nebo mu budou svědčit tak, jak to odpovídá podleSC Trebelliana. V tomto případě dědic nepotřebuje stipulace, neboť je tímto postupem osvobozen od odpovědnosti a případné dědické žaloby jiných osob se plně přenášejí proti fideikomisářovi.

Současně Justinián nařídil, že to, co platí pro dědice ustaveného pro celou pozůstalost, od kterého se vyžaduje vydání pozůstalosti celé nebo jedné její části, se stejně tak použije pro případ, kdy se od některého z dědiců vyžaduje jeho část, a to buď celá, nebo jen část této části.

V praxi rovněž může nastat případ, že zůstavitel požádá dědice o vydání pozůstalosti fideikomisářovi, ale zároveň dědici ponechá jednu jedinou věc, například pozemek. V takovém případě se situace posuzuje tak, že tato věc dědici zůstává bez jakékoliv souvislosti s pozůstalostí, jako kdyby ji dostal od zůstavitele přímo odkazem. Tím pádem fideikomisář dostává jakoby celou pozůstalost a podleSC Trebellianase případné žaloby na něj přenášejí v celku a nedělené. Tady se však ve srovnání s dřívější klasickou úpravou může fideikomisář dostat do obtížné situace, a to zejména tehdy, jestliže ta jednotlivá věc, kterou si dědic ponechal, tvoří ve skutečnosti velkou část původní pozůstalosti. Vzhledem k tomu, že převzetím fideikomisu jsou na fideikomisáře přeneseny případné žaloby v celku a nedílně, musí uvážit, jestli mu přijetí fideikomisu obsahujícího jen menší část majetku přinese užitek nebo spíše ztrátu. Toto samozřejmě platí i tehdy, kdy je dědici ponecháno více konkrétních věcí, což mohlo dostat fideikomisáře do ještě složitější situace.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svěřenské fondy. Institut pro uchování a převody rodinného majetku - 2., aktualizované vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.