Katherine

Pancolová

Líbejte mě

jota / 2014

Copyright © Éditions Albin Michel S.A., Paris 2003

Translation © Lenka Papoušková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-679-1

ISBN mobi 978-80-7462-690-6

Předstírat, že se vůbec nic nestalo… Všechno popřít. Stačilo jen všechno popřít. Proč mě to nenapadlo? Jedině tak se můžu zbavit utrpení…

Noc byla klidná. Žádný křik, žádné noční můry. Ošetřovatelka mohla klidně odpočívat na sesterně, nikdo na ni nezvonil. Usnula jsem okamžitě.

Život se začal obracet k lepšímu, protože jsem se rozhodla.

Ve dne budu předstírat normální život a v noci si uteču do snů. Vysním si vlastní svět a v něm bude všechno krásné…

Přišla jiná sestra než obvykle. Byla mladá, tmavovlasá, čilá. Vplula do pokoje kroky téměř tanečními a černé, na mikádo ostříhané vlasy se jí rozzářily dotykem prvních slunečních paprsků. Jediným rychlým pohybem rozhrnula závěsy, vzala teploměr – šup šup do ucha a ven – a už čtyřbarevnou propiskou zapisovala čísla na papír zavěšený v nohách postele. Chvíli ho studovala, pak zvedla hlavu a spustila: „Ale vám nic není! Jste úplně zdravá!“

Zavřela jsem oči rozhodnuta neodpovídat. Aniž to věděla, právě potvrdila mé vlastní rozhodnutí. Nic mi není. Vůbec nic! Protože se taky vůbec nic nestalo. Slyšíš, Mathiasi, nestalo se vůbec nic!

Mé mlčení ji neodradilo.

„Víte, jak je venku hezky? Proč trčíte tady? Je duben, za chvilku bude léto a vy nevytáhnete paty z baráku. A vůbec, co vy vlastně děláte v sanatoriu?“

„Mně je úplně jedno, jestli je duben nebo leden,“ zamumlala jsem. „A byla bych vám vděčná, kdybyste mě nechala o samotě.“

„Takhle jsem si vás teda nepředstavovala,“ zabručela a odešla.

Zbytek dne jsem strávila v polospánku. A když se na chodbě ozvaly taneční kroky, předstírala jsem opravdový, hluboký spánek. Než jsem pak doopravdy usnula, vyvolala jsem si z paměti Mathiase…

Nejdříve se ze tmy vynořil jeho široký úsměv, potom hranaté čelo, nakonec černé obočí. Vstoupil do pokoje, lehl si ke mně, pohladil mě po krku a pak vyprávěl, co celý den dělal. A stále opakoval, jak moc mě miluje. Usínali jsme v objetí a já jsem cítila jeho teplo a něhu.

Tu noc jsem spala dobře.

Sestra se objevila hned následujícího rána a přicházela i další dny. Krok sun krok, vtančila do pokoje, jediným rychlým pohybem rozhrnula závěsy, otočka, demi-plié, šup, šup, změřila teplotu, pata, špička, cvak, cvak, čtyřbarevnou propiskou zapsala číslo na papír v nohách postele. Bez jediného pohledu, bez sebemenšího zájmu, že by mi třeba jen natřepala polštář.

Podobala se Louise. Měla stejně hustou ofinu, stejně černé oči, stejně pěkný oválný obličej, stejně živé pohyby, stejné záchvaty vzteku. Nakonec jsem se přistihla, že už na ni každé ráno čekám, abych ji mohla přivřenýma očima pozorovat.

Připomínala mi Louise… mladou Louise.

Stále jsme spolu nemluvily. Až se jednoho rána zastavila u mé postele.

„Už třikrát jste vrátila jídlo a ani jste se ho nedotkla!“

„Nemám hlad…“

„Ani na televizi se nedíváte?“

„Nemám chuť.“

Raději si večer v hlavě přehrávám vlastní příběhy… Příběhy ze světa svých snů, které se teď stávají skutečností… Každý večer přichází Mathias, ulehne ke mně, políbí mě…

Zazvonil telefon, ale nevzala jsem ho.

„Ani telefon nezvednete! To se cítíte tak slabá?“

Neodpověděla jsem. Kroužila kolem mé postele jako svědomitá, tvrdohlavá včelka.

„Takhle to dál nejde, musíte se sebrat! Vůbec s nikým se nebavíte. A to jste tady už osm měsíců!“

„Nikdo mi tu nevadí. Ale také mě nikdo nezajímá. To bude tím.“

Tvářila se tak smutně, že jsem projevila snahu.

„Už vám někdo řekl, že jste podobná Louise Brooksové?“

Byla příliš mladá na to, aby věděla, kdo je Louise Brooksová. Příliš mladá, aby viděla alespoň jeden její černobílý film.

„Často to teda neslyším, to je fakt. Vy ji znáte?“

„Přátelily jsme se, když jsem žila v New Yorku.“

Přestala poletovat kolem postele a naráz dopadla na paty. „Dovolíte?“ optala se a usedla na pelest.

„Povídejte…“

Rukou jsem jí naznačila, že ne, nemám chuť.

„Tak aspoň řekněte, jak jste se dostala ke Třem mečům. Proč?“

„Ne! Tohle prosím ne, to ne…“

„Jak je to vlastně dlouho, co už nepíšete?“

Jelikož jsem nereagovala, začala si odpovídat sama. Spíš se jen ptala.

„Od té doby, co jste nemocná? Ale vy přece nejste nemocná! Něco vás trápilo? Měla jste depku? Stalo se vám něco hrozného?“

Vyloudila jsem úsměv. Ano, dalo by se to tak říct. Měla jsem depku. Bylo to, jako by na mě padla olověná rakev.

„Už po ničem netoužíte, nemáte do ničeho chuť? Jednoduše se vám nechce žít. To já znám.“

„To se tak někdy stane. Stává se to všem, na tom není nic zvláštního.“

„Musíme něco vymyslet. Něco, abyste se vzchopila. Proč nepíšete? Na to nemáte právo – vy musíte psát!“

„To je moje věc!“

„Tak to teda ne! Víte vy vůbec, jak vaše knížky na lidi působí? Nemůžete to vzdát a psát si jenom pro sebe! Co vy víte, jak jedna vaše knížka změnila ze dne na den můj život… Proto jsem taky hned po nástupu zažádala, abych se o vás mohla starat…. Chtěla jsem vás vidět, poznat, jaká doopravdy jste…“

„Kolik vám je?“

„Čtyřiadvacet… Zachránila jste mě, ani o tom nevíte… A proto taky nedovolím, abyste tady jen tak pomalu dožívala!“

Ať si dělá, co chce! Jakmile odejde, nechám se opět hýčkat svými sny… Mathias teď přichází i ve dne… Stačí jen zavřít oči…

Od toho dne mě začala hlídat. Nutila mě jíst, chodit po pokoji, podpírala mě, když jsme se spolu procházely po chodbě. Stále obtížněji jsem se oddávala svému vysněnému světu. Každý večer jsem se snažila vyvolat z paměti Mathiase, Virgila, Khourrama, Waltera, Bonnie, Candy, Carmina, ale už se neobjevovali tak jasně jako dřív. Čím déle mě sestra nutila vrátit se do světa živých, tím mlhavější obrysy jejich obličeje dostávaly.

Ostříhala mi vlasy, nalíčila mi obličej, upravila obočí. Přinutila mě podívat se do zrcadla a jednoho dne mě donutila psát.

Postavila přede mě počítač, který si půjčila na sekretariátu, a zavelela:

„A teď začnete psát! A já si každý večer přijdu přečíst, co jste vytvořila. Tiskárnu jsem zatím nesehnala, ale nevzdávám to.“

Ten večer přízraky zmizely. Marně jsem zavírala oči, vyvolávala je z hloubi své paměti, prosila, aby mě neopouštěly. Odešly nadobro.

A tak jsem začala psát. Doslova pro krásné oči Louise mladší, jak jsem si ji překřtila.

Každý večer se otevřely dveře, Louise mladší se usadila v nohách postele, překřížila ruce a pozorně poslouchala, co jsem za celý den napsala. Kladla mi otázky a já – pokud to nebylo příliš bolestné – jsem na ně odpovídala. Občas jsem ale mlčela…

„Kdysi, před rokem, jsem prožila velkou lásku. Tak velkou, že jsem měla pocit, že se dotýkám nebe…“

Přesně tak by mohla začínat i moje kniha. Ale ne, napadla mě jiná, naprosto odlišná a poměrně banální věta. Odolávala jsem dlouho, ale nemohla jsem se jí zbavit – stále se mi vnucovala. Tak jsem nakonec podlehla a napsala:

To ráno zazvonil budík v růžovém kožíšku v sedm nula tři…

A pak už se vše odehrávalo samo… pod pečlivým dohledem Louise mladší.

To ráno zazvonil budík v růžovém kožíšku v sedm nula tři. Otevřela jsem jedno oko a spatřila před sebou velký pokoj bytu Bonnie Mailerové. Stojí v přízemí hezkého pětatřicetipatrového domu nedaleko rohu Lexingtonské a Padesáté šesté a postupně se stal mým newyorským útočištěm. Často jsme v něm bydlely spolu. Byla to naše základna, doupě dvou spiklenců, dvou nezávislých bojovných žen. Tak jsme se alespoň tehdy cítily - protřelé, ostré holky s nosem pěkně nahoru. Všechno jsme věděly, všemu jsme rozuměly. Při svých newyorských eskapádách jsem bydlela všude možně, pokaždé jsem se ale vrátila do tmavého dvoupokojového bytu Bonnie Mailerové. Nechala jsem v něm spoustu krabic, jejichž obsah neustále narůstal: milostné dopisy, prošlé vitamíny, novinové výstřižky, značkové svetříky, programy divadel, zápisníky, knihy, kazety, pinzety. Nad tím vším – i nad námi – bděl vrátný Walter, ne nepodobný po zuby ozbrojenému sicilskému kmotrovi.

Tento byt pro „svobodné dámy“ obývala Bonnie před tím, než potkala Božského Jimmyho. Přesněji, dokud se Božský Jimmy nesklonil před Bonnie alias houževnatost sama a nepožádal ji o ruku. Po osmnácti měsících čekání, kdy Bonnie (na pokraji zhroucení a s obličejem vypnutým díky péči plastického chirurga od vedle) v kalendáři černě proškrtávala každý den, kdy se Jimmy nevyjádřil. Po osmnácti měsících mohla konečně vydechnout své ano. Pečlivě okroužkovaná Mrs. Hallová následovala Jimmyho do jeho dvougeneračního domu vykládaného růžovým a bílým mramorem. Adresa Pátá Avenue naproti Central Parku byla dostatečně pádným důvodem, aby opustila pohodu svého „staropanenského“ příbytku. Bonnie by si jen tak někoho nevzala. Potřebovala muže bohatého, bohatého… a bohatého. Čilý, mazaný právník Jimmy splňoval všechny tři požadavky. Navíc vytušil, že pod kamennou fasádou pevnosti zvané Bonnie tluče dobře obhospodařované srdce. Srdce, které – odmítalo-li až dosud všechny ty bezvýznamné nešťastníky – spíše než city vzývá pravidla zdravého rozumu. Co by taky člověk ve městě, jakým je New York, dělal s nějakou přichudlou nulou, že? Nic. Anebo tak málo, že by láska brzy zašla na úbytě. A to doslova. Ale bohatý, velmi bohatý muž se vyzná a v rukávu má kromě trumfů i jiné roztomilé prostředky, které zmírní a snad i pozastaví ten neustále hlodající zub času. Bonnie si nicméně svůj byt ponechala (pro případ, že by Jimmy změnil názor a zapudil ji). Posléze, uklidněna nádhernými pugéty, které jí každý měsíc posílal k výročí seznámení, se rozhodla, že byt pronajme. Neprodá. Jeden nikdy neví. Odvrhnutá žena není nikdy tak na dně, aby nemohla opět vyrazit na lov. V New Yorku je hon na muže never ending story, a tak si Bonnie raději ponechala klidné místečko, kam by se jako výhodně rozvedená mohla uchýlit.

V mezidobí bylo třeba byt vyklidit. Celý. Skříně, poličky, šatnu. Uklidit. Přebrat. Vyházet.

Ten, kdo nikdy neuklízí, se nevědomky vystavuje četným nebezpečím, která se projeví hned, jakmile se rozhodne udělat ve věcech pořádek. Starý svetr, lahvička vyčichlého parfému, pomačkaný dopis; minulost se náhle vyvalí jako gin z lahve. Opravdovým kostlivcům ve skříni jsem prozatím unikla, odhalila jsem jen pár neškodných strašáků škodolibě připomínajících, jak ten čas letí. Ale bojím se dalších, a každý den odkládám úklid těch krabic na skříni. Jedné staré krabice, v níž na mě číhají stohy starých papírů a dopisů. Tuším, že se o bolestné vzpomínky roztříštím jako sklenice o kámen...

Tak jako včera.

Včera jsem si na Lexingtonské koupila deodorant Nivea. Pánský deodorant bez alkoholu ve flakónku barvy moře. Jen tak namátkou jsem sáhla do regálu a okouzlena barvou, zaobleným tvarem a nápisem na etiketě jsem ho přihodila do vozíku k vatě, papírovým kapesníkům, dóze s Nescafé a muffinům k snídani. Když jsem se vrátila k Bonnie do bytu, vybalila jsem nákup, otevřela flakón a…

Jeho vůně mě udeřila do nosu jako časovaná bomba.

Byl to on, vybavil se mi. On a jeho vůně. Vůně neústupného muže. Jeho úsměv, ústa, pohyb paží, gesto, kterým se po osprchování voněl právě tímto deodorantem. Vyhrkly mi slzy. Narazila jsem víčko na flakón – rychle, rychle vyhodit. A vynést odpadky. Ať mě ani nenapadne se pro něho vrátit a ještě jednou si přivonět. K němu. Nikdy, už nikdy. Už nikdy ten předem prohraný boj, do kterého jsem se po každém neúspěchu znovu a znovu troufale pouštěla. Vyhrál on. Já jsem utekla. Zničená, ale hrdá na to, že jsem odešla první. Dost vratká hrdost, když ji podlomí vůně jednoho modrého deodorantu…

Ve tmě slyším naléhavý hlas budíku, stále ještě zvoní. V New Yorku jsem tři dny a pořád jsem nevyklidila své věci. To jsem celá já. Dělám hrdinku, ale rozhodí mě kdejaká Nivea. Čichám si k prstům, hledám vůni ze včerejška… Pak je rychle schovám pod polštář rozhodnuta si je useknout, kdyby na nich opravdu ulpěla.

Dnes ráno mám schůzku s Joan.

Včera jsem se jí dovolala až v osm večer. Joan, Bonnie a já. Brázdíme New York ruku v ruce, jsme úspěšné, povznesené, bezstarostné. Město tepe pod nohama jako právě spuštěný, nabušený stroj. Jeho síla proudí i do nás: máme energii, chuť a drzost – Oh, New York, New York! Joan slaví úspěchy: na CBS, stanici zaměřené na dokumenty, má vlastní pořad. A když při teroristických útocích přišla o manžela, stala se z ní i pokladní Nadace World Trade Center. Její plánovací kalendář si nezadá s agendou prezidenta, v černém diáři nemá jediné bílé místo.

Telefon zvedla sama, odporná sekretářka Susan byla nejspíš zaneprázdněna likvidací dalších dotěrných a ještě dotěrnějších telefonátů. Oběd? Večeře? Svačina? Kafe? Výběr jsem nechala na ní a samotnou mě zajímalo, jak důležité místo mi ve svém nabitém programu přisoudí. Zítra v osm třicet, Cosmic Café na rohu Padesáté osmé a Broadwaye, ale jen na chvilku, ozvalo se a telefonát plynule přešel do výčtu pracovních povinností: v deset dvacet osm letím do Washingtonu, uložím urnu do památníku obětem, pak hned zpátky, v jednu obědvám s Billem Mayorem, pak jdu na kafe s Eddiem Wormsem, rodičovské sdružení, večer koktejl party v centru, večeře s Pierrem… No, tři čtvrtě hodinky si na tebe vyšetřím, dáme to kafe, ciao, ciao bella, love you.

Pak zavěsila.

Váhala jsem, jestli to byl dobrý nápad; za tři čtvrtě hodiny se dávné přátelství nejspíš neopráší… Uvažovala jsem, že zavolám ještě jednou a schůzku zruším, ale pak jsem si to rozmyslela. Jsi v New Yorku, kde se žije na dvě stě procent. Můžeš být ráda, že si tě do programu napasovala před boeing a urnu. Překonej pýchu, potlač hrdost, nejsi pupek světa. Láska hory přenáší, a ty ji ráda máš, tak sklapni.

Schůzka s Joan. V osm třicet v Cosmic Café na rohu Broadwaye a Padesáté osmé. Budík zlostně zvoní, jako by mi chtěl připomenout, že těch průtahů už bylo dost. Praštím do něho a jedním bosým chodidlem došlápnu na podlahu.

Past je nastražena, ale já zatím nic netuším.

Od této chvíle se mi všechno začne sypat pod rukama…

Virgile spí schoulený, jako by se omlouval, že na posteli zabírá příliš místa. I ve spánku se mračí a zatíná ruce v pěst. Včera se vrátil pozdě. Slyšela jsem, jak se potmě svléká, ale neprobudil mě. Je to silnější než on: rozhodl se, že ve městě, které nikdy nespí, nebude spát ani on. Ve dne v noci je připraven, nechce si nechat nic ujít. Nad ránem se vrací plný zážitků a u teplé kávy mi všechno barvitě líčí. V New Yorku je poprvé a zarputile se snaží urvat něco z každé schůzky, z každé poznámky. Jsem ráda, že je pořád v pohybu: připomíná mi odrostlé štěně, které si očichává neznámé místo, nasává stále nové vůně, nové pachy a za svítání se vrací s hlavou plnou hvězd. Využívám jeho spánku a lehce ho líbnu na rameno. Potom vstanu, jdu do kuchyně, postavím vodu na kafe a vklouznu do koupelny, kde mě do očí udeří ucpané umyvadlo. Nadávám, ale rozhodnu se: zuby si vyčistím nad vanou a připomenu Walterovi, že ještě pořád nezavolal toho instalatéra. Za oknem se ukáže kousek ocelově šedého newyorského nebe. Voda v umyvadle pořád neodtéká: prc, prc, mýdlové bublinky praskající na hladině upoutají mou pozornost. Dívám se na ně s odporem.

Walter je na svém místě, trůní za pultem hlavního vrátného u vchodových dveří. Tváří se důležitě, na sobě uniformu jako vždy. V tmavomodrém saku, bílé košili, kravatě s proužkem a s čepicí na hlavě připomíná linkového pilota. Staré rádio drží pohromadě jen silou vůle a gumičky. Je naladěno na CBS-FM, vyhrává zlatá šedesátá. No particular place to go, pěje Chuck Berry a Walter spokojeně pohupuje hlavou do rytmu. Ve svých šestaosmdesáti stále vládne nad životem v domě i nad skupinou šesti „hochů pro všechno“. S prací přestat nechce. Každé ráno navlékne uniformu a s lehkým srdcem nechá za dveřmi bytu manželku i věčně zapnutou televizi. Obojí ho nudí. Když mě uvidí, usměje se tak, že byste podle jeho chrupu směle pojmenovali všechny bílé klapky klavíru. V očích má jiskřičky. Hello, sweetie! Nice day today! Everything’s ok? Ne, Waltře, umyvadlo v koupelně je pořád ucpané. Kdy přijde ten instalatér? Zařídím to, slibuju. Ale to říkáte pořád! Ženy stále spěchají. Ale Bůh stvořil ženu k úplně jiným věcem… No tak, usmějte se, je krásně, svítí sluníčko…

Má pravdu, nechám to plavat. Zuby si budu dál čistit nad vanou s tváří těsně u kohoutku a oheň na sporáku rozdělám pomocí křesadla.

Nasávám slunce, město, vůni koblih linoucí se z vedlejšího coffee-shopu, cítím zatuchlé výpary z nedalekého vchodu do metra. Je osm hodin ráno. Manhattan zaplavily nevýrazné šedé postavy: spěchají do svých kanceláří. Ti nejmladší jen v košili s krátkým rukávem, ti starší v tmavém obleku. Do telefonu štěkají pokyny a volnou rukou si razí cestu, aby přišli včas. Co se vleče, neuteče, říkávala moje babička.

A já mám času dost. Čas je můj luxus, mé bohatství. Krášlím se jím namísto šperků, hovím si v něm jako v houpací síti. Dopřávám si čas k nicnedělání i čas k zamyšlení. Čím víc ho mám, tím víc do mne proudí zvuky, barvy, pocity, koření života – sladké i štiplavé. Pár starých alkoholiků, kteří spolu nasávají, ale jeden druhého už ani nevnímá, pes kňučící tak naléhavě, jako by toužil něco říct, holčička, která vyplázne jazyk na chlapečka v autobusu a pak si vykasá sukýnku… V hlavě mám tužku a tlustý zápisník, do nějž zaznamenávám všechny detaily, kterých si všimnu při svých toulkách. Jednoho dne se objeví v mé knize. Nikdy nevím jak. Ani proč.

„Dóbry – den – jak – ty – se – dnes – máš?“

Jsem na rohu Padesáté šesté a Lexingtonské, v obchodě s velkým neonovým nápisem UNIVERSAL MAGAZINES a mluvím s místním pákistánským prodavačem. Pokaždé když se zde stavím pro New York Times a Daily News, prohodíme spolu pár francouzských slov.

„Já – se – mám – dobře – je hezky – a – teplo“, skanduji, aby mi dobře rozuměl. Potěšeně odpoví, že dnes – 66 – stupňů – a – ne – moc – vlhko – to – bude – se – ti – líbit… A pak ještě zamumlá tou svou tvrdou francouzštinou: „V – čera – já – naučit se – minulý – čas – složený – já naučil jsem, naučil jsem se minulý čas složený.“

Povzbudivě se na něho usměju. Zpod pultu vytáhne starou francouzskou gramatiku pro středně pokročilé a strčí mi ji pod nos. Minulý čas složený sloves první slovesné třídy. „Co – je – to – první – slovesná – třída?“ zeptá se a nakloní hlavu na stranu. Ach jo. Do první třídy patří ve francouzštině slovesa jako zpívat, milovat, dýchat, laškovat, dávat, tancovat, zapomínat, zapomínat, zapomínat. Něco – jako – začínat – líbat? Anebo nepřestávat toužívat? No, spíš toužit. A vůbec, nějak moc se rozjíždíte, to už pro vás není. Souhlasně pokývá hlavou a nakloní ji na druhou stranu: „A co třeba… nakupovat?“ Jistě, nakupovat je sloveso první třídy, bravo! pochválím ho a rychle se natáhnu pro noviny. Na shledanou. Na viděnou zítra. „Ty – koupila – sis – novinu,“ odpovídá hrdě a čeká, co já na to. Noviny, opravuji ho, novina – noviny, to je množné číslo. „Rodina – rodiny, blbina – blbiny, hrdina – hrdiny?“ zkouší to, napjatý až k prasknutí. Ne, hrdina – hrdinové. V hnědých očích spatřím porážku, a tak rychle dodávám: „Vysvětlím vám to zítra, platí?“ Zítra – to je budoucnost? Ano, je.

Louise pilovala newyorský přízvuk na Broadwayi s jedním mladým číšníkem. Bylo jí patnáct a půl. Právě přijela z rodné vesnice do New Yorku a u barového pultu nad ovocnými sorbety ztrácela poslední stopy rodného Kansasu.

Na Louise myslím, když si v novinovém stánku povídám francouzsky se svým Pákistáncem. Na Louise myslím často, velmi často…

Jdu nahoru k Central Parku a zamířím do Padesáté sedmé, krásné ulice s luxusními obchody. Chanel, Prada, Gucci, Vuitton, Hermès. Krásná ulice, krásné dámy. A bohaté, moc bohaté. A hele, já už mluvím úplně jako ten pákistánský prodavač! Na protějším chodníku vykládají pouliční prodejci své pokoutní zboží. Za čtyřicet dolarů vám prodají imitace značek, za které v luxusních obchodech zaplatíte čtyři sta. Nebo čtyři tisíce. Často si říkám, že za značky utrácejí jenom blázni. Kdo si je může dovolit? A vůbec, proč jsou lidi tak ješitní a podřizují se značkám? Já, například, značky nekompromisně odstraňuji.

Jenom značky? Pche, ty jsi nekompromisní vždycky! Okamžitě a bez pardonů se zbavíš všeho a všech, hned jak se ti znelíbí, zašeptá tichý hlásek ve mně. Teď ne, mlč! nařídím mu, vypnu hruď a kráčím dál. Je krásně, mám New York sama pro sebe, jdu na kafe s Joan. Joan je značka „přežiju všechno“. Tři manželství, dva rozvody, jeden pohřeb. To když letadlo společnosti American Airlines narazilo cestou z Bostonu do Dvojčat a srovnalo se zemí US Steel Company, kterou řídil její manžel Tom. Právě se vzali. Tomovi bylo čtyřicet. Moc toho nenamluvil, jen s něžným obdivem pozoroval svou Joan, ženu mnoha tváří – rychlou, silnou, neskutečně zranitelnou. A ona ho přijala do svého života. Lehce udivená, protože už nedoufala. Nemělo to dlouho trvat… Neplakala. Joan nepláče nikdy, nemá na to čas. Opět vytáhla do boje. Válčí s životem, bojuje s pulzujícím městem, s časem, který letí, stravuje ji, ohrožuje. Joan nesmí zestárnout, tak to stojí ve smlouvě s televizí: první vráska a letí i ona. Joan bojuje se zaťatými zuby.

Pak probudím Virgila a půjdeme se projít po městě.

Nepřijela jsi kvůli procházkám, ale uklízet, ozve se zase ten můj rozumný vnitřní hlas. Přestaň! Uklízet začnu, až se mně bude chtít! Nechci se z toho vykroutit. Slíbila jsem Bonnie, že vyklidím byt, a taky to udělám. Ale teď mě nech, ať si vychutnám pohled na město probuzené do červnového rána. I ten chodník je po ránu odpočatý a mrakodrapy září v modrobílém světle jako drahokam.

Hlásek zmlkne.

Hrdě vztyčím hlavu, spokojená, že se mi podařilo umlčet to svědomité já. Kráčím dál, tělo se poddává rytmu města, kroky sledují takt udávaný New Yorkem. Mám zostřené smysly, dnes ráno mě láká úplně všechno. Po lidech se dívám s dychtivostí kanibala: všechny vysát. Do dna vychutnat teplý manhattanský vzduch, nasát pohyby lidí, vychutnat si pohyby mužů; jít do postele s tamtím, vypůjčit si neohrabanost tamté, ochutnat hebkost opálené kůže mladého poslíčka, který právě seskakuje z kola, anebo jen upravit cop blonďaté neznámé, jejíž pokleslá ramena křičí úzkostí. Milenec nedorazí. Mám chuť ji uklidnit, přesvědčit ji, aby znovu zvedla hlavu. Tančím ulicí, všem kolemjdoucím skládám účty; úsměvy, díky i odpuštění rozdávám po hrstech. Jsem neodolatelná, spokojenost sama. Krev mi buší ve spáncích, mění se v mízu; jsem baobab, jehož kořeny jsou schopny pohnout manhattanským chodníkem.

Podobné záchvaty občas mívám. Nesmyslná radost, radost ze života, chuť od všeho si vzít, od všeho ochutnat, všechno rozdat… Přichází to na mě s něžným červnovým vánkem. Stačí jen pohled na žlutý taxík parkující na rohu, chvějící se listy stromů… Jsem notou znějící v harmonii světa, jsem krásná, dobrá, ohromná; struny mého těla se rozezní melodií universa a nesou ji dál. Může to trvat minutu, hodinu, dvě, ale vždycky si užiju každičkou chvilku. Na chvíli přemůžu čas, donutím ho roztáhnout své ztuhlé tělo a nechat trochu místa pro nadšení, radost, životní energii.

Po Manhattanu pluji kroky takřka tanečními: stepuji po chodníku, přelétnu křižovatkou, krok sun krok, výskok…

To ráno, krátce před půl devátou, si kousek od rohu Padesáté osmé a Broadwaye pobrukuji Virgilovo oblíbené: „život je krásný, život je krásný“. Tak při mně stůj, New Yorku můj, jsem tady zas, znám každou tvoji křižovatku, ulici i zkratku! Neschováš přede mnou žádnou novou budovu, adresu ani výlohu, jsi kolébkou mých zážitků a hrobem mých vzpomínek. Ten sesychající strom byl svědkem mého prvního newyorského polibku. Právě jsem přijela. Jmenoval se Paul, měl vlasy barvy obilí, studoval fyziku na Princetonu. Před tamtou francouzskou restaurací jsem si začala s Allanem. Poprvé jsme se rozešli ve frontě před tamtím kinem a tam dál, pod obloukem na Washington Square, jsme se poprvé usmířili…

Tyhle vzpomínky už nebolí. Ořezala jsem jim ostny, zvykla jsem si na ně, nebráním se jim… Vlastně je mám ráda. Patří ke mně, jsou jako cukrátka, jejichž nakyslá chuť mi sice občas vžene slzy do očí, hlava se z nich ale dávno netočí.

Kráčím zvesela a s lehkostí, svět i dnešní den mám zcela ve svých rukou. Joan, Virgile, kafe, noviny, Central Park, výlohy na Páté Avenue, autobus M4 směr Houston Street, hamburger v Broome Street Café: vše jde podle plánu.

Virgile pije ledovou Colu, jí hamburgery, chlebíčky s majonézou, banány, čokoládové koblihy. Všechno si vychutnává se zbožnou úctou a slastně přitom přivírá oči. Virgile je blázen do muzikálů, kupuje všechny pecky letních hitparád a pak si je zpívá pod sprchou. Virgile čte všechny knihy, dívá se na všechny filmy, chodí na všechny divadelní hry a všechno si do detailu pamatuje. Bezchybně určí režiséra, obsazení, rok i místo premiéry. Virgile je chodící encyklopedie. Svou práci bere velmi vážně. Nic jiného vážně nebere. Když se soustředí, vyplazuje jazyk – chovanec pomocné školy hadr. Virgile usíná u stolu s hlavou v dlaních, musím do něho strčit, aby se vzpamatoval. Virgile se obléká v H&M a geluje si vlasy. Virgile mě bláznivě miluje, ale nikoho si nepustí k tělu. Při sebemenším pohlazení znervózní: začne máchat pěstmi, trhat hlavou i rameny. Při každém polibku musím postupovat velmi obratně, nenápadně. Jinak vyděšeně uskočí, přestane si prozpěvovat a vrhá kolem sebe zamračené pohledy. Na každý dotek reaguje, jako by mu šlo o život. Kašlu na to. Virgile mě miluje, vím to, a tak mi to vyhovuje.

Jo, zapomněla jsem, Virgile se bojí koček. Jakmile se k němu nějaká přiblíží, vyskočí na židli.

V mém životním katalogu patří Virgile do složky „šťastné okamžiky“. Miluji jeho výlevy i jeho zábrany.

Až se vrátím, vylíčím mu svoji procházku po Broadwayi, popíšu tu mýdlovou bublinu, která mě obklopovala, pocit, že jsem královnou světa. Změří si mě trochu závistivě, ale radostné plamínky v jeho očích mě donutí příběh ještě přikrášlit. Přidám srážku dvou taxíků, opuštěnou žirafu, která si mně lehla k nohám, kapelu jamajských trpaslíků koncertující pod širým nebem, ozbrojeného muže, který přemohl dva policisty, jen aby mě mohl převést přes přechod, když blikla zelená. Ještě, ještě, zašeptá, a já mu ráda vyhovím. Jen když bude mít radost.

Louise také ráda poslouchala mé historky. Po telefonu. Každé odpoledne, přesně o půl třetí.

Chtěla vědět všechno. Každý detail jí dával zapomenout na lůžko, vytrhával ji z otupělosti staré nemocné ženy. Byla jsem pro ni vyslankyní světa pocitů a ona se dožadovala každodenního čerstvého přídělu. Jaké to bylo včera večer? Měla jsi umyté vlasy, kapku parfému za uchem? A rtěnku sis dala tmavou nebo světlou? Oblékla sis šaty nebo džíny? Oslovil tě první? A co ti řekl? Šla jsi k němu? Jak líbal? Šel hned na věc? Voněl? Mluvil při milování? Francouzsky nebo anglicky? Co říkal?

Detaily, chci slyšet detaily, říkávala. Dobře víš, že v životě jsou nejdůležitější detaily.

Když jsem se opozdila, ozvalo se na druhé straně telefonu rozmrzelé: „No jistě, zapomeň na mě, jsem stará troska, klidně mě nech umřít… A až přijdeš příště, přines mi revolver, ať se můžu rovnou zastřelit.“ Lou-i-se, říkala jsem, nedramatizuj to, prosím, vždyť ti přece volám, jen trochu později. Ale já na to čekám od půl třetí! Tvrdnu v posteli a čekám, copak to nechápeš? Když je ti sedmdesát šest, nejsi k ničemu. Jsi stará, seschlá, vrásčitá, prolezlá revmatismem a melancholií.

Louise… Co všechno se za tvým jménem skrývá… Lou jako Lulu, i-i-i, jež jsi odmítala vyslovovat, zze jako déšť v Rochesteru; kapky bubnující do oken tě přiváděly k šílenství.

Žena mrzutá, bez života, žena velkolepá s věčným smíchem na rtech. Má nemilosrdná společnice, jíž jsem bez obalu svěřovala ty nejintimnější zážitky. To se pak v černých očích zažehly plamínky a ona zapomněla na přítomnost, na tu postel plnou slovníků, ve které trávila celé dny. Historka s Niveou by se jí líbila. Bezcitně a naplno by hned řekla, že tohle není láska, to je chtíč; fyzická rozkoš rozdmýchaná tělem muže, kterého nemůžu mít. Ženě nestačí muž, který ji učiní šťastnou, žena touží do muže proniknout, vlastnit ho… On to věděl, proto si tě držel od těla. A právě to tě připravilo o rozum, chudinko moje.

Zatímco bych si vše mlčky promýšlela, pozorovala by mě, na ústech ten podivný, chvějící se úsměv, kterým se oháněla stejně obratně, jako se jiná ovívá vějířem.

Roh Padesáté osmé a Broadwaye. Když zvednu hlavu, vidím před sebou dlouhý trojúhelník Cosmic Café. Ve spěchu z něho vycházejí muži s kávou v kelímku a zabalenou koblihou: rychle se nasnídat, než opět zapnou počítač a začnou sledovat stav na burze. Udivuje mě, že vypadají všichni stejně. Možná je v kanceláři od sebe rozeznají, na ulici jsou ale jeden jako druhý. Slepě mě míjejí, nevidí dychtivé pohledy, které na ně vrhám; netuší, s jakou chutí bych se do nich zahryzla. Číhající samice je nechává v klidu, jediné, co je zajímá, je rentabilita.

Poraženě zavřu oči. To už znám. Tady se muži na ženy nedívají. Zde není místo pro pomalou, postupně sílící touhu, jež vyústí do slastného stenu, malátného ukojení, umdlení, drsného probuzení.

Zavřu oči a znovu je otevřu. Mohly uplynout tři vteřiny, víc ne. Tři vteřiny, které mě vrhnou do pasti nastražené na rohu Padesáté osmé…

Tři vteřiny… a past zaklapne.

Její těžká čelist mě praští po hlavě.

Ta bolest je oslepující.

Mýdlová bublina se rozprskne o obrys postavy stojící zády. Béžové kalhoty, modrá košile s vyhrnutými rukávy, široká ramena, býčí šíje, podpatky zaryté do chodníku, vypjatý hrudník. Zlatokop vychutnávající ženy se stejnou dychtivostí, jako se vyprázdní sklenice piva. Jen si otře rty a zas obrátí svůj planoucí pohled k dolu, na jehož dně čeká valoun zlata.

Past zaklapne a svírá tak, že nemohu dýchat. Stojí přede mnou. Muž vonící deodorantem Nivea.

V duchu si opakuji jeho jméno, protože tomu nemohu uvěřit. Ma-thias? To nemůže být on. Co dělá tady, v New Yorku? Naposledy jsem ho viděla před rokem v Paříži. Byla to náhoda. Žil v Londýně a přijel zjistit míru škod, které napáchala jeho nepřítomnost; vyslechl nářky jedné zamilované ženy a když se dostatečně uklidnil, zase odjel.

Odmítla jsem před ním obnažovat své rány. Seděli jsme proti sobě na terase jedné kavárny a opatrně se měřili pohledem. Snažili jsme se o veselý tón. Bájila jsem o neskonale šťastném vztahu s mužem, kterého jsem si právě vymyslela. Chtěla jsem mu ublížit. Odpálkovat ho tak, aby se už nikdy nevrátil. Aby se už nikdy neopakovala ta štvanice, nekonečné utrpení, které nic nemůže zmírnit, žádný muž ho nezahojí a nelze se ho zbavit, ať se snažíš sebevíc.

Snažila jsem se rok! Nedělala jsem nic jiného. Rok jsem tvrdě pracovala na tom, abych na Mathiase zapomněla.

Vchází do Cosmic Café. Nemohu se hýbat, nemohu utéct. Když se pohnu, možná si mě všimne a já nebudu vědět, co mu říct. Všechny zbraně jsem nechala doma. Sluší mi to aspoň? V euforii mýdlové bubliny jsem si připadala neodolatelná, ale teď jsem na vážkách a nenápadně pozoruji svůj obraz ve výloze. Narovnám se, vtáhnu břicho, načechrám vlasy, ale výsledek mi přijde tak ubohý, že toho zase nechám. Třesu se po celém těle: hlava, ruce, ramena, nohy mi bezvládně visí. Připadám si jako rozbitá loutka. Chybí jak provázky, tak loutkoherec, který by mě oživil. Nechci, aby mě takhle viděl, aby si všiml, jak hladově ho pozoruji. Chci ho, ještě pořád ho chci.

Hladovím po tom muži, který umí jen odmítat. Který se nikdy nepoddá. Který si vezme úplně všechno a bez jediného slova zmizí.

Vždycky.

To, co mě za ním žene, možná není láska; snad je to jen nějaká její divná obdoba. Vzpomínka na tělo, které ve mně rozpoutalo bouři. Navždy otevřelo hlubokou trhlinu, zpustošilo mou hrdost, sebeúctu, mé štěstí; dávalo mi rozkoš plnou slz, bláta, ran, náhlých záblesků; měla jsem dojem, že si mě k sobě přitahuje sám Zeus. Mohutné, rozložité tělo, ruce, ve kterých jsem se ztrácela, ústa diktující vlastní zákony, jimž jsem se pokorně podvolovala. Ten pocit poražené ženy ve mně stále vyvolává chvění, z posledních sil se ho snažím zapudit.

Takže se ani nehnu a toužím splynout se zdí kavárny.

Vzpřímeně čekám, až můj přízrak vyjde.

Vynoří se s kelímkem kávy v ruce, ukusuje pocukrovanou koblihu. Ostří jeho zubů se mi zaryje do tváře. Těsto se trhá pod břity, jazyk zachycuje krystalky cukru uvízlé na rtech.

Jen taktak udržím rovnováhu nad propastí, která se ve mně otevírá. Mám sto chutí se k němu vrhnout. Naposledy.

Jenom jednou, tak jako tenkrát…

Ještě, prosím…

Ještě trošku…

Ještě trošku té pochybné, tíživé rozkoše! Chtěla bych ji natáhnout, tak jako skláři natahují roztavené sklo… Až na věky, amen. Ještě pár chvil bez ostnatých drátů zabodávajících se do duše… Chci znovu objevit své druhé já, chci ještě trochu té síly, před kterou jsem se skláněla, pro kterou bych se zřekla veškeré své hrdosti. Jen kdybys byl chtěl.

Ale tys nechtěl. Tys nechtěl nikdy nic. Bylo by to příliš nebezpečné. Málem jsem se ti dala úplně celá. Ale ty bys nevěděl, co si s takovou obětí počít. Přijímat znamená riskovat, zapojit se, oplácet stejnou mincí. Raději jsi zůstal nepolapitelný, nejasný, volný. Vzpomínám si, jak jsem se tě jednou ptala, ve kterém českém městě ses to vlastně narodil. Nedůvěřivě ses na mě podíval a zeptal ses… proč? Proč se mě na to ptáš? Ta otázka ti připadala příliš osobní.

Prochází kolem, ale nevidí mě. Ta dobře známá hranatá hlava, zuby krvelačné šelmy; pod jasně modrým pohledem se svět sype na kousky. Vzhled muže-dobyvatele dává tušit, že si ho žádná neochočí. Já to vím. Udělala jsem pro to všechno. S jediným soustem koblihy spolkl můj triumfální pochod městem, pocit svobodné ženy nahánějící milence. Najednou se cítím jako tělo bez duše. Ženu ze mě dělal jeho pohled, a ten už není. Ze mě se stal přízrak a on si požitkářsky vychutnává svět.

Jdu si omdlít na červenou lavici do Cosmic Café. Jsem zničená. Hlava nebere, nemám sílu. Slabým hlasem objednávám kávu. Černou. No sugar. A koblihu, please. Ať si znovu připomenu zuby zarývající se do těsta. Jeho zuby. Když mi rozdíraly horní ret, svíjela jsem se mu pod rukama, sténala jsem přitisknutá k němu. „Pšš, pšš,“ opakoval, ale nepřestal, dokud mi nevyhrkly slzy. Pak mi ukazovákem přejel po rtu, a když objevil tu malou krvavou stopu, ochutnal ji a spokojeně se odtáhl; odtáhl se a já…

Prosila jsem ho, aby se vrátil, aby to dělal ještě a znova; nabízela jsem mu svá bolavá ústa, aby je rozbolavěl ještě víc.

Ještě trošku…

Prosím…

Fyzická láska se někdy dostane do slepé uličky, z níž není úniku.

S Mathiasem ne…

Stačilo jen jednou ochutnat, a kde byl všechen rozum světa… Pod jeho rukama se tělo měnilo v poddajnou spirálu, duše se propadala do pekel okouzlena plamenem ďábelské hudby, život se prodlužoval hrátkami se smrtí; rukou mistra kočíroval mé tělo až na samý okraj propasti, aby mě nechal vychutnat ten slastný okamžik závrati před strmým pádem dolů…

Ve vedlejším boxu snídají dvě Mexičanky. Mají na sobě bíločervenou uniformu Cosmic Café, téměř nemluví, jen občas španělsky požádají o vodu či papírový ubrousek. Opečené plátky sladkého pečiva obloží vejcem, vše posypou cukrem. S každým soustem odkápne trochu tuku a žloutku. Obličeje mají jako z bronzu, ušní lalůčky klesají pod vahou zlatých kruhů. Netečně přežvykují. Směna jim asi začala hodně brzy, z jejich pohybů je cítit únava. Jedné spadne do očí pramen vlasů, ale nedbá na to. Druhé u pasu zazvoní pager. Ani ona nereaguje. Poznaly ty dvě někdy rozkoš? Znají ten pocit, kdy se samec v říji uspokojí a pak se blaženě převalí na bok? Prosí někdy? Domáhají se svých práv? Chvějí se nedočkavostí? Anebo se jen nechají osedlat, zmožené únavou, hlavně aby se už šlo spát? Dostaly se někdy tam, odkud není návratu, za tu mez, která všechny další milence předem vykáže na vedlejší kolej? Překročily tu hranici? Zažily někdy milostný trip?

Z těžkopádných pohybů jejich sanic usuzuji, že ne. To by jen tak automaticky nežvýkaly. Jakmile by ucítily směs žloutku, bílku, rozteklého másla, špetky cukru a střídy chleba, neubránily by se rozkošnickým myšlenkám. Přes ztuhlá ústa by přelétl tajemný úsměv těch, které okusily… Na nepatrný okamžik by se jejich mdlé obličeje rozzářily…

Na chvíli by se z nich staly královny… S vlečkou a s korunkou z umělé hmoty.

Královny z žen činí rozkoš. Dodává jim na kráse. Rozkoš udělá z každé coury ikonu, kterou by každý rád znesvětil.

Vycítil ve mně potlačovanou touhu, neřest i odvahu překročit její hranice. Odhalil je hned tu první noc. Podíval se mi do očí a důrazně mě vyzval, ať ze sebe nedělám stydlivou pannu; nepřeje si žádné sentimentální výlevy. Pod jeho rukama jsem se dostala až na samý okraj propasti. Vidím do tebe, vím, co jsi zač, řekl tehdy. Celou svou bytostí jsem mu dávala zapravdu; neomylnými pohyby uhnětl mé druhé já. Měl z toho radost. Cítila jsem skrytou hrozbu, ale z dálky ke mně doléhaly mazlivé tóny naděje; žasla jsem nad tou nevýslovnou krásou života. Posměšně jsem si říkala, jen houšť, takových moc nepoznáš…

Já jsem ho poznala.

Uchvátil mě.

Dostal mě.

Odolávala jsem zuby nehty, snažila jsem se být hrdá, rezervovaná. Dlouho mi to nevydrželo. Zahrávala jsem si s ohněm, byla jsem jako malá holčička, která konečně ukořistí sirky…

Rozpoutal se požár.

Hořela jsem v jeho plamenech.

Podřídila jsem se zákonům muže.

Pomalu, ale přece.

Nešlo odolat.

Byl neodolatelný. Konečně jsem pochopila, co se skrývá pod pojmem muž.

Vzpomínám na první večer, na první polibek. Těšila jsem se na něj jako malá holka. Jeho vůně naráz zaplavila celý byt. Ucítila jsem ji hned u vchodu a ještě dlouho poté se mi připomínala pokaždé, když jsem dosedla na postel.

Čekala jsem.

Stále jsem čekala.

Bláznivá touha po něm se zrodila z čekání.

Z nekonečného čekání na něho.

Měl mohutné paže a velký nos; jeho široký úsměv odkrýval velké zuby a hřál. Skláněl se nade mnou a šeptal: „Holčičko moje, lásko, jsi nádherná.“ Byla jsem na vrcholu blaha, dotýkala se nebe, létala jsem v oblacích a rozmělňovala se do kapek šťastného deště.

A dopadala na tvrdou zem.

Vždycky.

Protože odešel.

Vždycky.

S ním odešla i představa muže, kterou mi vryl do paměti.

Ta představa mě pronásleduje už dlouho; toužila jsem po ní ještě dřív, než jsem ho poznala.

A ještě pořád z ní mám strach. Podivný pocit v žaludku mi naznačuje, že bude lepší, když si nechám zajít chuť.

Neustálý strach.

Protože pokaždé odejde.

A já se pokaždé rozběhnu za ním.

Naproti se usadí statná černoška a snaží se upoutat mou pozornost stále silnějším pokašláváním. Všimnu si toho a tázavě se na ni podívám. Jsem Susan, řekne, zjevně naštvaná, že jsem ji tak dlouho nevnímala. Posílá mě Joan. Joan nemá čas jít s vámi dnes na snídani. Kovovým hlasem poklesne na konci každé věty, jako by ji právě odsekla gilotinou. Nesnaží se skrývat opovržení; jsem pro ni jen neužitečná turistka, která šéfové nabourává program. Ale jestli se s ní chcete na chvilku sejít, můžete k ní do kanceláře. Pojďte za mnou.

Cítím, že je to rozkaz, a tak se na nic neptám. Bylo by to zbytečné.

Následuji statnou černošku do bludiště chodeb a dveří vedoucího z Cosmic Café přímo do Joaniny kanceláře. Skoro jako tajná chodba, zapíše si velká tužka v hlavě a já si okamžitě představím tisíc románových útěků: napálené detektivy, prchající milence… Nastoupíme do výtahu, ona zmáčkne patnáctku a bez jediného pohledu hodí „Hi“ směrem ke dvěma mužům v pracovním, kteří jedou s námi. Celou cestu mlčí, rty má sevřené. Když mě vede k Joan, pod černým širokým hábitem se jí tuk rytmicky přelévá zprava doleva. Fascinovaně ji pozoruji.

Co ona, poznala už milostný trip?

Měl už nějaký muž chuť překročit hranici rozkoše právě s ní?

Kdyby ji už překročila, třeba jen jednou, nebyla by tak nerudná. Měla by v sobě trochu ladnosti, trochu nestydatosti a snad i trochu toho soucitu.

Ale ne, Joan! Co ti to ti pitomci z televize udělali?! Tak tohle je ta smlouva na věčné mládí! Jsi vycpaná botoxem! Nebo něčím jiným? Nemusíš mluvit, tvůj oteklý obličej mluví za tebe. Křičí, že nechce zestárnout, nechce pryč z obrazovky; chce si udržet práci, zaplatit byt, auto, chatu a oběma synům soukromou školu.

Čelo ti málem přepadává přes víčka, máš tváře jako křeček. A bývala jsi tak hezká a jemná, Joan!

Dokud jsi nepodepsala…

Susan ukáže na křeslo přetékající knihami, kazetami, novinami a prázdnými kelímky; pokyne mi, abych se posadila. Ani se nezeptá, jestli chci kávu nebo sklenici vody, a odejde do své kanceláře.

Joan křičí do telefonu. Do telefonů. Do jednoho řve, druhý má přitisknutý na prsou. Pak je vymění: první přitiskne k hrudníku a huláká do druhého. Zas je vymění. A zase.

Mlčky pozoruji tu vzpěračskou šou a cítím se trapně. Nevím, co mám dělat: poslouchat, nebo si zacpat uši? Dívat se jí do očí, anebo raději pozorovat špičky svých bot? Mezi dvěma vzpěry na mě zamává: ví o mně, ale je až po krk v potížích, přišla jsem nevhod. To všechno pochopím z pantomimy, kterou předvádí, zatímco rozladěně poslouchá hovor v jednom či druhém telefonu a popadá dech, aby se mohla znovu rozvřeštět. Začínám chápat, oč jde. Obvinili ji, že se na rodinách obětí 11. září pořádně napakovala, a teď se prý snaží zabránit jejich stížnostem. Pak zachytím zmínku o ocelářské mafii, o tunách pokroucené oceli na dně „ground zero“ neboli rozšklebené díry, jak se neromanticky říká tomu, co ze dvou mrakodrapů zbylo. Tuny ocele znamenají tuny dolarů a ti méně útlocitní železáři se právě dohadují, kdo si je rozebere. V každém případě ji k smrti nenávidí. Dolary cinkají, o obětech se již nehovoří a drazí pozůstalí najali právníky, kteří jim ty prachy vysoudí nazpátek. Ruka na srdci pod vlajkou s hvězdami? Slzy v očích při tónech americké hymny? Národní smutek po atentátech? Ale prosím vás, na to se teď nehraje. V Americe neznám čestnějšího a štědřejšího člověka, než je Joan. Pokud se spojila s nadací, tak jen proto, aby bránila slabé a utlačované, aby pomohla těm, kteří se nevyznají v právních kličkách.

Strčí mi pod nos Daily News a bradou dává znamení, ať čtu. Naznačím jí, že noviny mám, že si všechno přečtu potom, s čistou hlavou. Dělá si poznámky, nahlas cituje úryvky z článků. Něco vysvětluje, na něco se odvolává, vyhrožuje, že učiní vlastní prohlášení pro tisk, třese se vzteky, nakonec zavěsí.

Odložila oba telefony, nasadila náušnice, zapálila si cigaretu a volá Susan, ať hned přijde udělat kopii dopisu. Mám pocit, že tady už opravdu překážím. Zvedám se z křesla, ale stále ještě doufám, že mě zarazí, že řekne, ať zůstanu, že mi věnuje trochu svého cenného času. Konečně se pak obejmeme tak jako dřív, společně si zanadáváme a vymyslíme plán, jak umlčet média… Než se stačím zvednout úplně, je u dveří: „Moc mě to mrzí, ale takovou ránu pod pás jsem fakt nečekala, zavolám ti, až se vrátím z Washingtonu.“

Nezavolá, vím to. Už teď si v duchu plní diář dalšími jmény. Tak do toho, buď milá, rychle se rozluč a vrať se, kam patříš. Jsi pouhá turistka, jsi v New Yorku jen na skok a mělo by ti stačit, že si pokecáte po telefonu. Proč ne. Mlčky přikývnu, stisknu jí ruce, přátelsky ji poplácám po rameni… Najednou stojím na chodbě. Obrovitá Susan koulí očima a vysvětluje mi, jak se dostanu zpátky – opravdu nemá čas jít se mnou, musím to zvládnout sama. Tomu říkám vyhazov! Aby ne, článek v Daily News jí dodal na důležitosti; ze sekretářky rázem povýšila na strážkyni kultu své bohyně. Dívá se za mnou. Tuším, že si právě vychutnává výsady nové role.

Tak skončila má schůzka s Joan.

Aniž bych mohla cokoli říct.

Jako scéna z němého filmu.

Hledám výtah. Pokud se nepletu, měl by být vlevo na konci chodby, hned za fontánkou. Stačí jen zmáčknout nulu a šťastně dorazím do přízemí, připravena na nové zážitky. Doufám, že budou klidnější a laskavější.

Nesměju se, nepláču. Jsem vyděšená, zmatená. Rychle počítám, kolik nevraživosti a smutku jsem prožila od chvíle, kdy zazvonil budík v růžovém kožíšku.

V ústech mám ještě chuť koblihy, na srdci cítím otisk jeho zubů. Potřebuji si odpočinout, pobýt v přátelském prostředí, anebo zůstat úplně sama. Na jedno červnové ráno bylo těch emocí až dost. A to je teprve čtvrt na deset.

Budu muset projít kolem kavárny…

Není vyhnutí…

O co ti jde? šeptá můj vnitřní hlásek. Pracuje v bance. Nerozváží pizzu, netráví čas na ulici. Proč ses vlastně zaláskovala do chlapa, který si hraje s čísly, lítá po světě a žije jako vlk samotář? Nemohla sis vybrat někoho jiného, romantičtějšího? To se lehko řekne. Touze neporučíš, vášeň neopiješ rohlíkem. Rozkoš nelze naplánovat, ani vyhandlovat. Lapí tě do sladkých sítí a nepustí zpět. Nikdy.

Dovrávorám k výtahu, v rukou stále převaluji Daily News. Najednou ucítím ránu: nějaký hromotluk, asi místní poslíček, do mě vrazil báglem. Než se nahrne do kabiny, stačí mi ještě rozdrtit všechny prsty na noze a mohutnou pěstí prásknout do displeje. Čísla od nuly do patnáctky se rozsvítí jak lampion; jsem nucena podniknout poznávací výlet dolů. Zpod strakaté čapky mu vykukují sluchátka walkmanu. Poslouchá rap. Mezi čtyřmi stěnami výtahu rapuje jak o život, bágl skáče, mlátí ho do stehen, div že se nevysype. Schoulím se do rohu. Čekám, až se otevřou dveře a já budu volná. Konečně signál ohlásí přízemí a výtah s pšouknutím zastaví. Z otevřených dveří se jako dým vyvalí energie proudící z toho přerostlého mimoně. Prchám. Spíš se ploužím. Jdu jak koníček hrbáček, jsem jako želva, která schovává hlavu do krunýře, aby se připravila na další výpad od boku. Osud se dneska nejspíš pěkně ztřískal a nemístně si se mnou zahrává. Když míjím Cosmic Café, začne mi v hlavě blikat červený otazník: Co dělá v New Yorku? Je tady sám? Nebo s nějakou ženou? Jaká je? Určitě se s ním cítí skvěle: žádná bolest, žádný ostnatý drát se jí nezarývá do těla. Vychutnává jeho polibky, ale rozhodně se nerozloží na prvočinitele jen proto, aby zůstal…

Ty jeho polibky…

Pod tíhou vzpomínek se shrbím ještě víc.

Schovám hlavu mezi ramena. Horečně oddychuji, snažím se napnout šíji, toužím ucítit na naběhlých žílách uklidňující štípnutí.

Že to není pravda? Kdo se to opovážil zahrát mi na city, rozplakat skryté struny melancholických houslí?

V hlavě se mi rodí plán: zůstanu venku a počíhám si na něho. Budu tady trčet tak dlouho, dokud se neukáže. Počkám. Počkám uprostřed víru velkoměsta, vychutnám si bolest stoupající až ke rtům. Rozkoušu si je do krve…

Mám ho špehovat? Aby si mě všiml? Nejsem zrovna nadaná špionka. A celé je to pěkná hloupost. Takže nezbývá než poslechnout tu špetku rozumu, co mi ještě zbyla, a zamířit domů.

Možná zítra…

Zítra. Převleču se za žebráka, vezmu si černé brýle a slepeckou hůl…

Zítra, tak zítra…

Na Padesáté sedmé do mě málem narazí autobus. Uskočím na chodník a nadávám. Nemůže dávat pozor?!

Upoutá mě reklama vylepená na boku vozidla: šampon oživující barvu po každém umytí. Z fotky na mě hledí černovlasá dívka s účesem à la Lulu. Hello, Lou-i-se!, zašeptám. Dávají tě vážně na kdeco, má milá… Vědělas, že ve Francii tvé pověstné mikádo prodávalo parfém Cacharel? Díky tobě ze z něho stal trhák! Vypůjčili si tě do reklamního spotu. Použili tvé jméno, tvou kočičí chůzi, tvůj bledý půvab, černou siluetu tvé postavy.

Ozvalo se: „Lulu?“ A záhadná, křehká mladá žena odpověděla: „Ano, to jsem já.“

Tolik mladých se do tebe tehdy zamilovalo! Tolik dívek si ten parfém koupilo, jen aby mohly nasát trochu tvého černého půvabu!

Autobus zabrzdí a zastaví přede mnou. Louise mám teď přímo proti sobě. „Ty bys šla?“ ptám se a pátrám v černých očích shlížejících z reklamy L’Oréal Paris. „Šla bys zítra ráno zevlovat na roh Padesáté osmé? Riskla bys to?“

Musím přiznat, že jsem to riskla vždycky. Bylo to silnější než já.

Ano, ale…

Já vím, já vím… Naučila jsem se, že ti odmítaní a kritizovaní většinou prohrávají. Někdo říká, že to posiluje charakter… Nesouhlasím. Opovržení, která jsem musela snášet, mi otupila duši; zanechala v ní hluboké jizvy. Ty jizvy nikdy nezmizí. Víš, proč jsem se odmítala dívat na své filmy?

Zakroutím hlavou.

Povím ti to.

Kráčíme zavěšeny do sebe a když míjíme Carnegie Hall, zrychlíme krok. Louise se ohlédne: „Hele, předělali Russian Tea Room! Příliš mnoho pozlátka. Předtím se mi líbil víc… Když jsem byla při penězích, chodila jsem tam na oběd.“

Vyprávěj mi o tom, Louise!

To jsem točila svůj první film. Dopoledne jsem si šla prohlédnout natočené záběry s partou kamarádů. Měla jsem trochu trému, ale pochopitelně jsem to nedávala najevo. V duchu jsem se ovšem ptala, jestli jsem dost krásná, dost dobrá, jestli nejsem úplná nula. Toho jsem se obávala nejvíc.

No a?

No… Když jsem se objevila na plátně, oni vybuchli smíchy. Za tohle tě platí? křičeli a plácali se do stehen. Dostáváš prachy jenom za to, že se procházíš před kamerou? To zvládneme taky.

Smáli se, smáli se mi…

Nebránila jsem se, na to jsem byla příliš hrdá. Místo toho jsem se začala naparovat… Ano, za to mě platí, a dokonce velmi dobře! Na tento rok mám tři další nabídky… Nikdy víc jsem se ale nepodívala ani na záběry, ani na filmy.

Když jsem později začala psát články, z novin mi je vraceli s poznámkami: „nehodí se nám“, „příliš krátké“, „příliš dlouhé“, „příliš strojené“. Málem jsem se vzdala jediné věci, která mě opravdu těšila. A když mě pak jeden muž, se kterým jsem strávila noc jen proto, že jsem na něho měla chuť, druhý den ráno veřejně zostudil, stáhla jsem se do pokoje s cejchem hanby na čele. Vyjít takhle na ulici, to chce kuráž. Nebo hroší kůži. Anebo chuť se spálit, ublížit si… Ale šla bych. A ty půjdeš taky. Zítra si půjdeš stoupnout na roh Broadwaye a Padesáté osmé.

„Ach, můj autobus!“ zvolá najednou, pustí se mé paže a znova splyne s plochým obrazem vylepeným na boku vozidla…

Louise… Povíš mi ještě tu historku o muži, který s tebou strávil noc a pak tě veřejně zostudil?

Virgile je doma. Na žehlicím prkně pečlivě uhlazuje zeleno-modro-oranžovo-proužkovanou košili. Kolem boků má omotanou červenou osušku, mokré hnědé vlasy se mu lepí na hezky tvarovaný krk. Právě vyšel ze sprchy. Poslouchá CBS-FM (poradil mu Walter, nebo ji našel sám?) a při žehlení si pobrukuje jeden starý hit Toma Jonese. Vlní se do rytmu, ale jeho ruka šikovně vmanévruje žehličku mezi složité záhyby rukávu. Soustředí se. What’s new Pussycat, wou-wou-wou, Pussycat, Pussycat, I love you, yes I do… Napodobuje hluboký, hřejivý hlas zpívajícího sexsymbolu a kroutí se jak bajadéra. V jeho pohybech se mísí tanec svědomité hospodyňky s deliriem indiánského válečníka křepčícího kolem ohně.

Miláčku, když jsem z police sundával prkno a žehličku, shodil jsem tvou krabici s dopisy, prohodí mezi dvěma takty. Je tak nacpaná, že málem praskla. Aspoň tě to donutí uklízet. Já zatím půjdu na Broadway, hej-hej-hej. Na muzikál. Nebo na dva. Protože ty nemáš ráda hudební show, wou-ou-ou-ou, a tak musím jít zase sám, sa-ááám. Kdybych sehnal lístky naMamma mia,šla bys se mnou, lásko? Je to trhák! Všichni o tom mluví, všichni na to půjdou, wou-ou-ou-ou. ABBA a její nejlepší písničky, vzpomínáš?The winner takes it all…Mohli bychom na to zajít, ne? A pak si dáme hot dog. U jednoho z těch stánků, které vypouštějí na chodník omamné výpary z klobás a kyselého zelí. Vyvolám déšť a zatančíme si pod modrým deštníkem…

Neodpovím. Jen se na něho dívám a tíha dnešního rána se náhle vypaří. Žehlicí prkno zatížil Iliadou. Čte ji už potřetí. S očima zbožně upřenýma k nebi deklamuje celé pasáže. Homérovi se zkrátka nic nevyrovná. Verše se ti vryjí do mozku. Zpíváš si je, tělo je tančí, hlava se nechá unášet příběhem… Pozvednou duši k výšinám, zažehnou v ní plamen, jenž spálí vše malicherné. Poslouchej slova Homérova, jen slyš:

„Řekl a proléval slzy. Jej vyslechla vznešená matka

sedící v hlubinách mořských a s ní byl stařičký otec.

V mžiku z hladiny siné se vynoří rychle jak mlha,

sedne si naproti synu, jenž stále proléval slzy,

něžně ho pohladí rukou a potom s důrazem mluví:

Dítě, proč pláčeš? A jaký to žal ti do srdce vnikl?

Vyprávěj, netaj to v mysli, ať oba se dovíme o tom.

Achilleus, rychlý v běhu, dál hluboce sténal a pravil:

Víš to, a když to znáš, proč všechno to měl bych ti líčit?“1

Ilias, zpěv první, dodá učeně. Achilleus se v obavách z bitvy obrací k matce, žádá ji o pomoc. Vidíš, jak slabý a nejistý může být muž před útokem. Příliš často na to zapomínáš, lásko moje; chceš od života příliš mnoho, ale moc málo mu odpouštíš… Vstávalas dnes brzy, že? Sešla ses s kamarádkou? Bylo to fajn?

S pohledem upřeným na rukáv košile se snaží zajet špičkou žehličky mezi dva sámky. Samým úsilím si stoupne na špičky a vyplázne jazyk. Zabručím, že jo, bylo to fajn; naučíš mě žehlit? Vyžehlím ti všechno, co budeš chtít, lásko moje největší. Budu tvou subretou, tvým majordomem, tvým kuchařem, tvým bodyguardem. Jedním okem budu hlídat spoušť a druhým tvé štěstí. Volala Bonnie, chce vědět, na kdy má domluvit uklízečku. Proč vlastně ten byt pronajímá? Je hrozně praktický. Nemohla by si ho nechat a dál nám ho půjčovat, když je tak bohatá?

Virgile vyrostl v Marseille a některé koncové souhlásky vyslovuje hrdelně. Si ho necha-tch a půjčova-tch. Virgile se opálí hne-dch, ja-kch se objeví první sluneční paprse-kch. Je mu teprve třice-tch, ale už te-ďch plánuje, že se na důcho-dch vrátí zpátky do Marseille. Tím myslí, až mu odzvoní čtyřicítka. Protože to už bude podle svých slov za zenitem. Copak já jsem nějaká stará škatule? Ne, ty jsi mé slunce, má věčná kráska, která nikdy nezestárne. Čas tě miluje, hýčká si tě, potřebuje tě, abys o něm mohla vyprávět. Uzavřel s tebou dohodu. Jako Homér s Odysseem.

Měl by ses raději projít, když je venku tak hezky. Musím žehlit, už nemám co na sebe. A chci se líbit… Tu krabici jsem dal na postel… Opravdu nechceš pomoct? Ne, zůstanu tady… Chce-šch bý-tch sama? Ano, chci být sama… Co se děje? Jsi smutná? Někdo ti ublížil? Parchant jeden! Znám ho? Stále se soustředí na rukáv košile, ale vím, že v duchu už bloudí městem a hledá ten nůž, který se mi zabodl do srdce.

Virgile není vypočítavý. Všechnu svou lásku mi servíruje na zlatém podnose. Nemá strach mě milovat a neustále to opakuje. Píská mi to do ucha, vyzpěvuje ve všech možných tóninách; láska je v každém jeho pohybu. Je tam, i když kolem mě poskakuje jako boxer a buší do mě pěstmi. A jakmile vykřiknu: „Au! To bolí!“, zamručí: „To proto, že tě má-mch rá-dch, ví-šch? Vi-ďch, že to ví-šch?“ Bojovný výpad válečníka bdícího po mém boku mě vždycky dostane.

Nechce se mi mluvit. Virgile zpívající při žehlení je sice to nejlepší, co mě dnes ráno potkalo, ale nemám chuť mu nic vykládat… Buď mu to řeknu dnes večer, anebo nikdy.

V Broome Street Baru. On bude slámkou usrkávat ledovou Colu… Slámkou je to lepší, bublinky se dostanou rovnou do nosu…

Uvidíme…

S Virgilem prožívám samé pěkné věci. Virgile mi neubližuje. Nikdy. Vím, že kdybych mu pověděla o nečekaném setkání s Mathiasem, neviditelný hřebík by náhle poškrábal celou desku Toma Jonese. V údivu by shodil žehlicí prkno, a to by pohřbilo veškerou jeho pohodu. Popálil by se. Nebo by propálil tu hezkou pestrobarevnou košili. Olympští bohové by byli rázem bezmocní.

Některé mé zážitky jsou pro Virgila příliš drsné.

Často jsou příliš drsné i pro mne…

Ale já se seberu. Nebo to budu alespoň předstírat. A tím se seberu doopravdy. Můžu být fialová vzteky, můžu být zvadlá, ale o svém trápení mlčím. Naučila jsem se to.

Ani Virgile se moc nesvěřuje, v tomto si udržujeme decentní odstup. Oba nesnášíme pláč na cizím rameni a následné utěšování. Raději si vše odbudeme mlčky, s chladnou hlavou. Stačí mi jediný pohled k žehlicímu prknu, abych poznala, že není ve své kůži. Netečně přejíždí žehličkou po košili, ničí pečlivě nažehlené sámky a po očku mě pozoruje. V duchu bojuje s imaginárním nepřítelem. Jestli ho nevypakuju z domu hned, na Broadway dnes nepůjde…

Chabě se na něho usměju. Tak rychle, pohni sebou, a večer, až všechno uklidím, půjdeme na Mamma mia. Pokud seženeš lístky. Platí? Opravdu? Myslíš to vážně? zeptá se a poskočí. Slibuješ? Whow! Život je krásný! Život je krásný! Zamluvím celé divadlo jen pro nás, aby do tebe nikdo nestrkal, aby tě nerušilo šustění papíru, žvýkání popcornu, zvonění mobilů... Mamma mia! The winner takes it all…

Předstírám nadšení, snažím se o falešný úsměv. Jeho tanec indiánského válečníka mě nakonec skutečně rozesměje. Smějeme se oba. Ale já vím, že jen co odejde, opět si dám dostaveníčko se svým dávným nepřítelem, s láskou. Tuším, že ten obličej, kterému nechci dávat jméno, zase přijde a bude mě mučit živelností roztouženého samce, svou chladnou upřímností. Jeho ústa na mé kůži, ta sladká trýzeň čekání… Strach, že se odvrátí, že odejde… Síla osobnosti, které zase podlehnu… Odstup, s nímž umně dávkuje chvíle něžností a labužnicky vychutnává mou netrpělivost… Provede mě všemi temnými zákoutími, a když se mu zadívám do očí, do těch velkých vážných očí… jeho pohled mě probodne. Stanu se dalším exponátem ve sbírce náruživého lovce motýlů…

Bude tady, skutečný, jako před pár měsíci, když jsme se potkali v jedné pařížské kavárně. Stejně umíněný, stejně zuřivý, stejně tichý. A já ucítím stejnou touhu uhánět za ním, zažít s ním svůj milostný trip, překročit hranici…

Virgile nesnáší řeči o hranici a milostném tripu. Šklebí se, nechá si spadnout vlasy do čela a za hnědým pramenem ukrývá pohled zmateného psíka. Na lásce ho uchvacuje vůně, přelud, plánování, první dotek, první bezejmenný polibek… Odmítá se jí oddat, a pokud by se měl trápit, tak jen proto, aby si ji dochutil dle libosti. Hází do placu vášnivé historky, ale jediný milostný cit, kterého je schopen, dává mně. Řídí se slovy Francise Carcoa: „Nespěte s lidmi, které milujete, ať si to nepokazíte.“ Myslí si, že když bude mít vše pod kontrolou, vyhne se utrpení. Co se jednou stalo, je navždy promlčené. Nese v sobě trýzeň nemocného doufajícího v uzdravení, s nímž vlastně doopravdy nepočítá. Bolest smutného opuštěného dítěte, se kterým si v neděli nikdo nechce hrát.

Stačí jeden nejapný úsměšek, nemístné gesto či vulgární výraz a křehká pavučina rodícího se pouta je zpřetrhána hned při druhé schůzce. Virgile se schoulí do sebe jako ústřice pokapaná citrónem. Nemluví, nebaví se. Virgile nevěří na objetí. Když vidí, že se k němu blíží mé paže, ustrašeně odskočí. Propast, do níž se řítím, je pro něho až příliš hluboká. Překročit hranici rozkoše by zvládl, ale pak by raději složil zbraně a vzdal se nepříteli. Žádný trip by se nekonal. Finito. Vítěz bere všechno.

The winner takes it all…

Drahý příteli, tu písničku sis před chvílí zpíval a vůbec tě nenapadlo, jak snadno lze vypátrat zločince, který mi dnes zabodnul nůž do srdce… Láska vidí věci jinak, a ty to víš. Já zase vím, že ti nemám nic říkat. Nechci ti dát stopu, nechci tě trápit. Zvládnu to sama.

Tak honem, honem, spustím a začnu se přihlouple smát. Mazej se projít a až se vrátíš, všechno mi to povykládáš. Ale já tě tady nechci nechat samotnou… Dost řečí! Vždycky jsem si poradila, poradím si i teď!

Stoupla jsem na tenký led přiznání. Žehlička leží na prkně, košile na stole, rukávy bezvládně visí dolů. Můj indiánský válečník je smutný a zmatený. Vím, že mu ostych nedovolí, aby mě objal, zatřásl se mnou a zaplašil slzy, které se mi derou do očí. Počítám s tím, že není schopen narušit odstup, který mezi sebou máme, že nikdy nepřekročí hranici, která nás rozděluje.

Nikdy…

No tak! Slunce svítí, mrakodrapy září, město volá! Zvedni hlavu a běž si je poslechnout. Běž vysondovat všechny novinky z Times Square. To ti dá rozhodně víc než listování starými zažloutlými dopisy. K uklízení nikoho nepotřebuju. Naopak. Svou minulostí se chci prokousat sama. Pro větší přesvědčivost ještě velmi něžně dodám: „Virgile, je to minulost, která se tě netýká, nepatříš do ní. Ta stará krabice tady byla dávno před tebou.“

Chtěla jsem být milá, přesto jsem ho ranila. Sklopí oči, máchá rukama do prázdna jako slepec. Pozoruji paže, které mě nikdy neobejmou. Ty neužitečné paže… S povzdechem si uhladí vlasy, oblékne nedožehlenou košili, džíny, zapne pásek. Náhle mu poklesnou ramena. Vypadá jako smutný Pierot. Poražený Pierot. Zastrčí do kapsy peníze, vezme si New Yorker, který nestihl přečíst, a odchází. Ani se neohlédne, jen s předstíranou lehkostí prohodí: „Tak pa večer, lásko.“

Štve mě, že odchází takhle. Skleslý ježek-sebevrah jde nabídnout své bodliny první silnici, kterou potká. Ten muž má v mém životě výsadní postavení. Všechno mu odpustím, protože mi všechno dává. Všechno mu dám, neboť vše, čeho se mu ode mne dostává, přijímá s neskrývaným nadšením. Nikdy mě neponižuje. Mezi námi nepanuje síla, boj, nedůvěra; nemusíme si skládat účty. Není to muž-protivník, s nímž mám jít do zteče, nýbrž spřízněná duše, můj milovaný přítel, obrovská plocha rozprostírající se v mém nitru. Kráčíme vedle sebe bez jediného dotyku. Netoužím ho vlastnit. Líbí se mi jeho svoboda, svoboda hříběte. Ráda ji ještě znásobím, pomůžu mu dostat se z opratí, které nasadil život. Posvítím mu na cestu; jako čínská lucerna mu poskytnu světlo i pokojný stín. Virgile říká, že mě miluje. Odpovídám, že já taky. Stejně laskavě, stejnou měrou, se stejně radostnou chutí vyskočit spolu až k oblakům.

Je to tak, jenže s tímhle typem mužů milostný trip neprožijete.

Pokojně usínám schoulená k tělu, které mě neohrožuje. Šeptám mu důvěrnosti, které bych nikomu jinému neprozradila. Jsem uvolněná, klidná. Nebezpečí se skrývá jinde. V jiných pažích…

V pažích, bez nichž se už nemohu obejít…

Štve mě to, štve mě, že byl tak smutný. Broadwayský chodník dnes večer neroztančí kroky, neony mu neosvětlí cestu. Dnes nepozvedne oči k šarlatově rudým nápisům na fasádách; s hlavou skloněnou k zemi bude hledat indicie, které by ho přivedly na stopu. K Mathiasovi.

Když jsem konečně sama, vrhnu se na postel, na krabici přetékající vzpomínkami. Zapomenout, zapomenout, zabavit tělo, které touží po probuzení, po staré známé rozkoši, po vůni deodorantu Nivea. Nejlepší bude najít mu jinou hračku.

Vysypu krabici. Na velkou Bonniinu postel se vyvalí proud zažloutlých obálek. Zaklínám své tělo, aby zapomnělo na ostří zubů zarývající se do koblihy… Utiš se, poslechni a buď se mnou zase kamarád…

Se svým tělem vycházím dobře, je to fajn parťák na cesty. Už jsme si spolu užili dost hloupostí i experimentů a jeden druhého si vážíme. Když se nám začne sypat půda pod nohama, dá mi znamení. Nikdy by mě nevehnalo do nebezpečných vod. Pokud se však jedná o milostný trip, přestává na něho být spoleh. To se v něm probudí skrytá paměť a jako černý kůň letí vstříc svým tajným vzpomínkám. Marně tahám za opratě, marně si stoupám ve třmenech a velím čelem vzad. Splaší se, hrábne kopyty, vzepne se na zadní, začne kopat, skákat a se skloněnou hlavou vyrazí vpřed, nedbaje hlasu polnice, který se mi rozezní v hlavě.

Tak opratě zase povolím a tělo si vydechne. Nezklidní se, ale pozná, že má ode mne na chvíli pokoj; nechám ho běžet podle libosti. Téměř ve všem ostatním mě ale poslouchá. Stále ještě drží, nepokašlává, netrápí mě vysokými horečkami, odmítá vakcíny i léčivé sirupy, ženských potíží si moc nevšímá. Je to hrdý bonviván, občas tak trochu pošuk…

Teď se ho tedy snažím zabavit. Trůním na posteli v tureckém sedu s rukama na kolenou a navrhuji, že se spolu vrátíme do daleké minulosti. Začnu prohrabovat krabici, slepá ruka pátrá mezi obálkami, jako by tahala štěstíčko.

A hele, vzpomínáš si na tady toho? Známost na jednu noc. New York, mezi dvěma lety. Šli jsme do Plazzy, navrhl to on. Vzpomínáš na jeho ústa? Nelíbal. A jak se kolem sebe díval, jestli ho náhodou někdo nepozná! Mé tělo se nevzpouzí, nic mu to neříká. Má pravdu.

Mně to neříká o moc víc.

Nezajímá tě? Vyhodíme ho?

Vyhodíme.

A tady toho si pamatuješ? V dopisech napodoboval Crébillona a věřil, že mě tím rozpálí. Myslel, že tě hladí, ale jeho ulámané nehty tě jen doškrábaly. Nepamatuješ se? Máš pravdu, není důvod si ho pamatovat.

Co jsem u nich vlastně hledala? Nebyla jsem naivní. Byla jsem zbabělá a sama sebe jsem si příliš nevážila. Velká tužka v hlavě to všechno zaznamenávala a pak mě nemilosrdně dostávala na detailech. Dopřávala jsem si. S mírou, ale dopřávala. Nechávala jsem se unést, byli pro mě důležití. Jejich pohled mi říkal, že jsem stále v kurzu. Dívají se na mě, píší mi, vodí si mě do postele, tak tedy jsem… Chudinka pitomá! Tehdy jsem ještě nevěděla, že duši si formuje každý sám. Snila jsem o tom, že se mi vyloupne jak hrášek z lusku a já se budu bezpracně natřásat v krásných vypůjčených šatech.

Na ty muže z krabice jsem postupně zapomněla. Tužka, kterou mám v hlavě, podtrhla každé nedorozumění, každý kompromis a místo účtu mi vystavila seznam výčitek.

Podívej! Dva lístky do cirkusu. Mají oslí uši a jsou natržené uvaděčkou. Barnum Circus! Piliny, krasojezdkyně rovné jako svíčka, dobře živená zvířata s lesklou srstí, stoicky klidný vrhač nožů, akrobaté vrhající se do prázdna bez jediného zachvění. To bylo také v New Yorku. Se Simonem. Nevěděla jsem, kam se dívat dřív. Tři manéže na jednom místě! Lesk, rozrušení, pusa od ucha k uchu. Simon nadšeně pozoroval, jak mi obličej rudne vzrušením, jak mi údivem padá brada, jak mu strachy zarývám nehty do paže. Simon byl přející, byl to grand. I Simona jsem milovala proto, jaký je. Vnášel mi do života světlo. A já zase jemu.

Simon… Dlouhý nos, neohrabané, hubené tělo, postava jako stvořená pro premianta třídy. Styděl se za to. Vlasy mu vypadávaly po hrstech. S hrůzou je sbíral. Myslíš, že budu za chvíli úplně plešatý? Výčet jeho nemocí rostl úměrně k seznamu přípravků a léků, které vyzkoušel. Simon pocházel z předměstí. Projevovalo se to v jeho chůzi, v pátravém pohledu, v nevybíravých výrazech, nápaditém vyjadřování, v rychlosti chápání a nevyzpytatelnosti úsudku, o kterém se pařížským světákům ani nesnilo. Zbožňoval probdělé noci; v prostorném pokoji shromažďoval desky i výstřižky nahotinek z Playboye. „Vadnej, jsem úplně vadnej!“ smál se s očima upřenýma na nůžky pečlivě obkreslující kontury nahých postav. Řadil si je do alba pod písmeno H – herečky.

Nakonec ty herečky přece jen líbal. A na papíře to nebylo… Od jisté doby Playboy nepotřeboval.

Sbíral všechno. Uklidňoval se tím. Dělal to natruc tomu klukovi z předměstí. Natruc příliš tiché matce, otci, který si ho téměř nevšímal. Miloval chleba, máslo, jitrničky, červené víno. Krkal, a pak s omluvným smíchem dodával: „Och, pardon.“ Ve skutečnosti na to kašlal. Bylo mu jedno, jestli bude jeho krkání považováno za veselý projev flegmatismu či nevázanost ducha. Byl veselý a bystrý. Velmi bystrý. Měl zdravý selský rozum, byl přirozeně inteligentní a nepotřeboval o tom nikoho přesvědčovat. Nebral se vážně, stačilo mu, že může volně dýchat. Nevěřil ve svou šťastnou hvězdu. Všemu se divil, v nevěřícném údivu roztahoval ruce… Až do toho osudného dne… kdy mu do nich náhle spadl celý svět, kdy ho svět začal poslouchat. Věděl, že vstupuje do jámy lvové, ale nedokázal odolat. Choisy-le-Roi! Ty jo! Choisy-le-Roi! opakoval ve své obrovské prosklené kanceláři v posledním patře budovy připomínající parník. Přihlouple se smál, nechával se unášet sladkým pocitem opojení. Stával se z něho boss.

Bylo nám spolu dobře, smáli jsme se, společné noci překypovaly něžnostmi a povídáním. Povídej, nabádala jsem ho, vyprávěj mi o salonech, o důležitých lidech, falešných úsměvech, o lhářích, co zapřou nos mezi očima, o těch, kteří mají předělat svět, a zatím si jen sliní prsty, aby se jim líp počítaly prachy.

Do toho světa jsem nepatřila, byl mi cizí. Nepatřila jsem nikam…

Uměla jsem se bránit a trvalo dlouho, než jsem se to naučila. Poznala jsem, kdy jsou na mě lidé hodní a kdy mi ubližují, kdy mě jen využívají. A když se mi to hodilo, nechala jsem je. Věděla jsem, že ženská si musí umět poradit sama. S ostatními ženami i s muži. Ničemu jsem nevěřila, za vším jsem viděla vypočítavost, pletichy, lži zahalené do pláště nejhlubší upřímnosti. Naučila jsem se kalkulovat. Byla jsem připravena zaútočit. A vzít si svou kořist.

Jediným spojencem mi bylo mé tělo a schopnost ho použít.

Pochopila jsem to okamžitě, už jako malá. Byl to dar z nebes. Některá se narodí jako blondýna, některá jako bruneta. Mně byla dána do vínku nesmírná chuť a touha. Určitě za to mohl tak trochu i můj otec, jenž podobně jako mnozí jiní nešetřil chválou na svoji holčičku. Byla jsem jeho princezna v nadýchané sukýnce, s diadémem ve vlasech, se smíchem od ucha k uchu. Zbytek mě naučil život. Ale cítila jsem, jak mi chybí, a Simon byl tím správným lékem. Věděla jsem, že mě naučí gesta, poznámky i slova, která mi otevřou dveře onoho světa. Zapadali jsme do sebe jako dílky puzzle, doplňovali jsme se a na tom jsme vystavěli své království. Simon si mě vysnil, stvořil si mě, bolavá místa mi vyspravil záplatami. Vyprávěj, Simone, a já tě naučím něco o životě, který lidi občas poplete; se mnou poznáš dlouhé polibky i chuť rachatu. Naučím tě, jak skočit bez padáku, prozradím ti, jak vypnout hruď, jak si zachránit zbytky vlasů, jak okouzlit nejkrásnější dívky. Jednoho dne dostaneš do postele tu nejhezčí herečku, uvidíš. A uděláš jí to přesně tak, jak sis to představoval nad fotkami nalepenými pod písmenem H.

Usmíval se na mne a v jeho úsměvu se zračila všechna láska světa. Dodávala jsem mu mužskou hrdost, vracela jsem mu jistotu v ložnici. „Muž může přežít zemětřesení, různé nákazy, hrůzy války i neklid duše. Jediné, s čím se nevyrovná a co ho bude neustále strašit, je neúspěch v ložnici.“

Tak nějak to aspoň říkal Tolstoj…

Dorozumívali jsme se pohledem, pomáhali jsme si; jeden druhému dodával sílu: síla života doplňovala sílu vědomostí. A naopak. Simon všechno věděl a nebylo mu zatěžko všechno mi vysvětlit: rock and roll, kankán, komunisty, Elvise, Aragona, Fréhela, huspeninu, skopové závitky, Tour de France. Já jsem dotvářela jeho ego: předávala jsem mu všechno pěkné, co jsem o něm věděla, svou divošskou chuť k lovu, chuť na něho.

Jenomže…

Jenomže. Mé tělo se při té vzpomínce otřese. Moc jsi ho milovala, ale příliš často ses vyhýbala ložnici. A pokaždé jsi ho opustila kvůli prvnímu hezounovi, který se objevil. Své útěky jsi vysvětlovala, jak se ti právě hodilo, jen si vzpomeň: „Je to silnější než já, je to volání divočiny.“ Volání divočiny! Vždycky jsi Simona uchlácholila nějakou šikovnou výmluvou a on, nešťastný a ponížený, tě vždycky nechal odejít.

Ano, ale pokaždé jsem se hned vrátila! Byl můj přístav, byl nejdůležitější ze všech mých mužů. Velmi jsem ho milovala… On mě velmi miloval!

A když si ho pak odvedla Magnifique, ta „Krása nesmírná“, byla jsem moc nešťastná.

Poté, co mě Simon ochutnal, když jsem mu dala okusit svou chuť na něho i na ostatní, zatoužil vychutnávat svět. Přestala jsem mu stačit. Dříve měli muži prostor a čas zabývat se ženami. Nepracovali, vesele rozhazovali jmění nahromaděné chamtivými či významnými předky. Chodili do klubů, pluli po tanečním parketu v rytmu valčíku, cestovali, přemýšleli, pozorovali, jak se ženské obličeje kaboní prvními mráčky. To byla jejich předpověď počasí, jejich burza. Velcí milovníci rádi zahálejí. Nebo sní. Lamatin u jezera, Musset v Benátkách, Chopin u piána, roztržitý Albert Cohen u… Ne, ti nechodili každé ráno do kanceláře, neměli za zády šéfa schopného je kdykoliv odkráglovat. Jejich prsty, knírky, válečné lsti mohly líně klouzat po ženském těle… Běh času se zpomaloval, minuty se protahovaly… S nimi dostávalo chvění punc věčnosti. Pracovití muži jsou bohužel žalostní milenci. Třebas takový Charles Bovary. Ve dne v noci naháněl zákazníky, zatímco jeho žena sesychala v krajkách koupených na dluh. Není divu, že nakonec upadla do mrtvolné letargie. Ne! Simona jsem si schovávala pro něžnější a ušlechtilejší kratochvíle.

Něžní a ušlechtilí muži mě nudí, mám radši burany, opáčí mé tělo, které nedokáže pochopit ten náhlý nápor ducha…

„Vždycky jsem milovala kruté muže. Ti laskaví nejsou stvořeni k lásce.“

Louisin hlas naráz protne mé vzpomínky. Vrací se ke mně jako nenechavý popěvek. No jo, láska, její oblíbené téma. Koncert pro jednu notu. V tom se vyznala, o tom neustále mluvila. Jemný nosík se jí chvěl vzrušením nasávaje vůni velké životní události, kterou nikdy nepojmenovala prostým „sex“. Mohly za to zbytky dobrého vychování i vzpomínky na puritánského kazatele z rodného městečka, jenž proti démonu tělesného chtíče brojil prostředky vpravdě plamennými.

Přestaň, Louise, mluvím o Simonovi. Trochu ohledu, prosím.

Ach! Toho ti přece přebrala ta Magnifique v průsvitné košilce a saténových pantoflíčcích. Byl to on, že?

Ano, to byl on.

Na toho si vzpomínám moc dobře, často jsi o něm vyprávěla. To jsem tady ještě s vámi byla. A výborně jsem se bavila. Pcha! Nebyla jsi smutná, bylas uražená. A naštvaná. Protože tě o něj připravila rychle a bez varování. Takhle se kradou kabelky, ne muži, ty hloupá! Byl tvůj, patřil ti. Ráda jsi ho občas půjčila, ale ne na dlouho… To nebyla láska! Ale já jsem ti to říkala: láska mezi mužem a ženou neexistuje!

Lou-iii-se! Please! Hovořím se svým tělem…

Ach! vyhrkne mé tělo, kterému nic neujde. Tak vidíš, se Simonem jsi neválčila. Jen sis žila vlastní život. A on zase svůj. Až příliš jste se snažili o ten trip… A co kdybys šla zítra juknout na roh Padesáté osmé a Broadwaye? Co? Podívat se po Mathiasovi. Jenom jednou. Ten chlap mi vážně chybí. Chybí mi…

Jeho hlas… Vzpomínáš na ten hlas? Na ten neosobní tón, který přímo sváděl k úskokům a nekalostem? Z pouhé jeho melodie tě mrazilo… Ten hlas se neobracel k ženě chráněné hradbou nového dne. Promlouval k té druhé, vydané napospas stínům temné noci. Pamatuješ, jak vyslovoval tvoje jméno? Nebyla v tom ani špetka důvěrnosti, ani trocha něhy. Znělo to vážně, skoro suše. Nepoužíval zdrobněliny, jen pečlivě vyslovoval ty tři slabiky, snad aby si vytvořil ještě větší odstup. An-ge-la.

Ty tři slabiky mezi vámi vyhloubily oceán. Nezbylo než čekat. Čekat, až se zase uráčí namířit svou válečnou loď k tvým břehům.

Ruka se nervózně snaží vypudit hlas z uší a pak se znovu zanoří do krabice. Nahmatá velkou bílou obálku černě popsanou poznámkami. 1982. Adresa: George Eastman House, International Museum of Photography, 900 East Avenue, Rochester, New York. Na zadní stranu jsem kdysi připsala: „Empty saddles“, „Overland Stage Raiders“, „John Wayne“, „Prix de beauté“; a slova jedné písně: „Ty kdo víš a ty kdo znáš / Kdo jsi duše ctná a čistá / A kdo v srdci kousek místa pro mě máš / Až se zklamu nebo až / Ztratím víru v tuhle řádku / Pak ty mně zas na oplátku zazpíváš / Podívej, kvete růže / Podívej…“2

Lou-i-se…

Zpívalas mi ji francouzsky. A třásl se ti hlas. Nakřáplý hlas poznamenaný přemírou probdělých nocí, příliš velkým množstvím cigaret a ginu. Slova ti tenkrát tryskala přímo z duše.

Otevřu obálku a náhle se s Louise Brooksovou setkávám tváří v tvář.

Velká barevná fotografie na první straně rochesterských novin. Fotka z dob její slávy. Černé mikádo září, tázavý pohled bodá jako dýka – Lulu v Hollywoodu. Uvnitř jsou pasáže označené žlutým zvýrazňovačem. „Jsem přesvědčena, že když píšete o životě nějakého člověka, musíte dát čtenáři možnost poznat protagonistu takového, jaký doopravdy je; musíte naznačit něco o jeho sexuálním životě, o sexuálních touhách, o touhách vůbec, o prohrách a neúspěších. Jinak čtenář neví, s kým má tu čest. Je to jediná možnost, jak porozumět něčemu tak rozporuplnému, jako je lidská bytost, a pochopit její zdánlivě nepochopitelné činy. Jak říkával Proust: kolikrát se nám již stalo, že jsme naprosto změnili směr svého životního běhu kvůli lásce, která netrvala déle než pár měsíců? Stále se vychloubáme, že jsme se zbavili toho starého strašáka puritánství. Není tomu tak. Odmítám pravdivě psát o svých sexuálních zážitcích, ačkoliv vím, že by tím můj život získal na čtivosti. Odmítám odhalit své nitro, a proto nikdy nenapíšu paměti.“ A ještě pasáž z tvé knihy, která tě vystihuje stejně dobře jako krátké černé mikádo: „Jsem už taková. Neúnavně pátrám po opravdovosti a dokonalosti. Bytostně nesnáším lži a faleš, ačkoli je mnozí považují za nedílnou součást našeho života. Je jen málo těch, kteří se nebáli překonat strach z pravdy a otevřeli si tak cestu k lepšímu pocitu ze sebe sama.“

Hned jak jsem za výlohouRizzolispatřila knihuLulu in Hollywood,věděla jsem, že tu ženu musím za každou cenu poznat.

V té knize jsi, Louise, nemluvila o sobě. Vyprávěla jsi o těch, které jsi v životě potkala. V jejich příbězích jsi pak odhalila kousek vlastního srdce, těla, kousek své duše.

Chtěla jsem složit jednotlivé dílky skládačky, seznámit se s tou ženou. Nezajímal mě mýtus jménem Louise. Mýty vytvářejí jiní, aby dopřáli obyčejným lidem sen. A vydělali na tom. Osoba, které se to týká, bývá bezmocná. Většinou jí nezbývá, než sebou nechat vláčet.

Anebo si vzít procenta z prodeje.

Znovu sáhnu do bílé obálky a úplně vespod nahmatám černou věc ve tvaru trojúhelníku: malý magnetofon Olympus. Stisknu tlačítko PLAY, zvědavá, čí hlas se ozve. Můj? Budou to mé postřehy o počasí, o kolemjdoucích, jejich úšklebcích a ticích? Postřehy, které mi na chvíli obnažily duši, aby připravily potravu vyhladovělému zápisníku a velké tužce, jež nosím v hlavě? Podobných magneťáků mám víc; naháním s nimi zvuky a případné indicie. Vzpomínáš, Louise, na tu historku z roku 1926? Bylo ti sotva dvacet, bydlela jsi v jednom hotelu v Hollywoodu. Pokaždé, když jsi sešla do haly, stál tam vysoký, přísný muž. Vždycky mezi polednem a druhou. Kouřil a pozoroval odchody a příchody. Tvé i ostatních hostů. Zjevně neměl co na práci, ale vůbec nevypadal jako člověk, který se nudí. Jeho přítomnost tě dráždila, zneklidňovala. Je to snad policajt, soukromý detektiv nebo žárlivý milenec? Má snad za úkol tě špehovat? Čapnout za límec? Už několikrát tě z vybraných hotelů vyhodili kvůli rušení nočního klidu. Ale tenhle se neschovával… A když jsi odjížděla autem na manikúru nebo na snídani, zůstával na svém místě, nehýbal se. Až později ses dozvěděla, že se jmenoval Marck Sennet a v hotelové hale se cvičil v umění pozorovat. Když byla záhada vyřešena, ten příběh jsi mi vyprávěla. Nakonec jsi řekla: „Znamenitosti člověk dosáhne jen tehdy, bude-li neustále ve střehu; musí se soustředit na to, co je pod povrchem, a zaměřit svou pozornost na detaily. Pouze ty mohou oživit jeho dílo, ať už je jakékoliv povahy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Líbejte mě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.