Tajemné stezky

České středohoří

Tajemné stezky

České středohoří

Země krutých Lučanů.

Nejkrásnější alchymická zahrada Světa.

Rodný kraj loupežníka Babinského.

Luboš Y. Koláček

Publishing © 2009 by REGIA

Text © 2009 by Luboš Y. Koláček

Photo © 2009 by Petr Martinec

Cover & Graphics © 2009 VR Atelier

All rights reserved. No part of this book may be reproduced

in any form or by any means without the prior written consent

of the Publisher, excepting brief quotes used in reviews.

Printed in Czech Republic

ISBN 978-80-86367-72-9

Obsah

„ Zívající ještěrka ” z Českého středohoří

Lucká válka

Tajemství alchymistické zahrady

Severní zahrada alchymistů

Staletí na Řípu i pod ním

Pokračujeme tajemnou alchymickou zahradou

Sídlo starých králů i pravých alchymistů

Zlatá Roudnice nad Labem

Libochovice ukrývají spiklence

Na Házmburku si „ ženy klepou na lůno ” : Tady je dobrá skrýš!

Biskupský Slavětín

Půvabný zámek Peruc

Městečko zvané po Měsíci

Nejslavnější město chmele

Zkamenělý mnich

Poslední štace slavného milovníka

Alchymie v Teplicích

Most stojí na starém hradišti

Přesmutný Terezín

Záhadný „ Paradies ” čili „ Ráj na zemi ”

Panský hrad Ostrý ovládli loupežníci

Děčín pradávných Děčanů

Loupežnická jeskyně

Babinský, ten „ starý lotr mexický... ” z Litoměřic

Pokratice patřily pánům z Kamýku

Nejstarší přemyslovská dominanta - Litoměřice

Fascinující Radobýl

Lovosice „ dlouhé jako pohádka ”

Půvabný zámeček Lukavec a tajemný vrch Boreč

Lovoš a Kybička

Pevnost, kterou nepostavili

Výhled na místo, kde začala „ sedmiletá válka ”

Ústí nad Labem

Vlčí rokle

Prastaré sídliště, starý a nový hrad

Starý hrad Střekov

Vrabincem bloudí přízraky

Dívčí skok a Jakuby, Těchlovice a Boletice

Vracíme se údolím Ploučnice

Místní svatí a významné osobnosti

Vévoda „ Orlík ” ze Zákup, co leží v Českém středohoří

Končíme alchymistickou zahradou v Zákupech

Smutek a žal...

Literatura

„Zívající ještěrka” z Českého středohoří

Půvabná krajina Českého středohoří se rozkládá na území severních Čech (státem chráněnou oblastí byla vyhlášena 19. března 1976). Je jakýmsi přirozeným valem malých i větších kupovitých a kuželovitých vrchů, které vznikly působením třetihorních tektonických pohybů a lávových výronů. Nejvýrazněji z nich se hrdě vypíná do výše 837 metrů vrcholek někdejšího vulkánu Milešovky, zvané zde „královna Středohoří”. Máme z ní překrásný výhled na okolní krajinu, jež potěší naše oko nejmohutnějším viditelným projevem prehistorické sopečné činností i na území České republiky.

Nic podobného nepotkáte v celé Evropě!

Navíc tu najdeme malé i větší termální prameny, vyvěrající z dodnes rozličně „horkého” podzemí.

Historický význam jednotlivých oblastí a důležitost hustě rozesetých šlechtických tvrzí, hradů, vsí, městeček a měst, se tady v průběhu plynoucích časů porůznu mění. Má na to vliv nejen méně či více významná místní šlechta, ale i vévodové, králové a císaři, kteří tudy v průběhu věků prošli. Někteří si magicky krásné končiny Českého středohoří zamilovali. Měli tu svá letní sídla i nejrůznější správní celky. Středohořím procházely též významné kupecké stezky a mohutná řeka Labe vybízela k plavbě oběma směry. Také její brody mívaly patřičný význam v dobách, kdy ještě Čechy neoplývaly mosty.

Jakýmsi administrativním srdcem i mozkem zároveň jsou tu dnes Litoměřice, které České středohoří ohraničují spolu s Libochovicemi, Louny, Žatcem, Mostem, Bílinou, Duchcovem, Teplicemi, Ústím nad Labem, Děčínem, Benešovem nad Ploučnicí

Vrchol Milešovky.

a Úštěkem. Každá z těchto lokalit i s přilehlými památkami zanechala hlubokou stopu v historii České země, dály se tu věci oslavné a poetické, na druhou stranu však ikruté, děsivé a tajemné...

Ale k tomu se ještě dostaneme...

Českým středohořím protéká, místy 300 až 500 metrů hlubokým údolím, dominantní řeka Labe; jeho rozlohu vymezuje plocha 1 265 km^2 ana severu ho odděluje od Krušných hor severočeská uhelná pánev. Samotné České středohoří se od jihozápadních nížin protahuje jako zívající ještěrka až po severovýchodní vrcholky Lužických hor, jakoby se alchymický salamandr, právě se probudivší v athanoru Starého Mistra, rozhodl jako (25 kilometrů široký) magický Fénix vstát z životadárného ohně, zívl si a protáhl se napříč severními Čechami do ospalé délky fascinujících 76 kilometrů zázračného a odedávna i tajuplného kraje.

Vždyť České středohoří přece vzniklo mohutnými výrony bublající ohnivé pece Matky přírody, o čemž svědčí více než sto a šedesát vulkanických kuželů, co tu od pravěku dýmají a posléze už jen tiše a chladně dominují této neobyčejné krajině.

A jak je to s poklady?

Ty jsou prý ukryty v jeskyních, co se otevírají pouze jednou do roka, anebo v tajných podzemních komorách desítek zdejších prastarých hradů a tvrzí.

V podzemí tu lze objevit drahokamy - české granáty a dokonce i diamanty.

Také zde umíme potkat pravěk i středověk v nejrůznějších formách; můžeme tu na mnoha místech vidět i jinak vnímat zázraky přírody, jež nám - tomu věřte! - jinde neukáže. A to nemluvím o magických kamenech, menhirech starých Keltů i Slovanů, o jejich bozích, vtělených do přírodních dominant, či o zakletých místech, plných nejrůznějších strašidel: málokde už dnes člověk potká takovou hustou síť skřítků a divoženek, zakletých hříšníků i čarodějů, bílých paní a celou řadu těch dalších nejrůznějších strašidel, strašidýlek, běsů i běsíků.

A co tu jen řádilo loupežníků?!

Podíváme-li se pak hlouběji do historie, potom zvíme, že i tuhle neobyčejnou zemi kdysi na čas ovládli bájní Lučané, vedeni svým krutým, pyšným a samolibým knížetem Vlastislavem, kteří se jednoho dne rozhodli „.vrátit svou bývalou slávu”.

Postavili mohutné voje a vytáhli ku Praze, do nechráněných Čech, jejichž lid i vesnice už dlouho předtím sužovali krutými nájezdy. Začněme proto naše povídání o Českém středohoří oním dramatickým příběhem o krvavé válce Čechů s Lučany, abychom pochopili, kdože tu - od počátků novodobých lidských věků - byl vlastně pánem a jak se tehdy žilo těžce zkoušenému lidu českému. Nejlépe onu veleslavnou legendu vypráví spisovatel Alois Jirásek ve svých „Starých pověstech českých”. Pojďme si je tedy nyní otevřít na straně 71, kde se nad dramatickým obrázkem pradávných reků vznáší hejno dravých ptáků a pod ním můžeme číst lákavý nadpis této nesmírně krvavé kapitoly.

Lucká válka

kníže Křesomysl odešel na věčnost, byl nastolen na Vyšehradě Neklan. Ten vládl všemu českému plemeni moudře a mírně. S Litoměřici a Lemuzi měl pokoj a lásku a jeho slovo a vůle mnoho vážily u jejich vojvod. Na půlnoc však a na západ měl zlého souseda, to Vlastislava vojvodu, jenž vládl v končinách hrdých Lučanů při Oharce a Horní Mži. Neklan byl mírný s rozšafný, Vlastislav divoký a vášnivý. Neklan bázlivého srdce, Vlastislav bojechtivý. Nic nedbal dobré sousedské vůle, nic práva ani spravedlnosti a krev proléval bez milosrdenství.

Své sousedy tiskl krutě a táhl nejednou po zemi Lemuzů, Litoměřiců i po zemi Čechů se svou divokou družinou a bral daň na všech krajinách.

Po veveřici bral i po černé kuně z rádla, a když se mu opřeli, musili platit daň nejen za sebe, než i za pobité. Daň bral a lidi též, nejvíce ženy a děti, a zajaté prodával do otroctví. A měl jich tolik, že je dával lacino franckým hostem i bradatým židům, kteří přicházeli pro otroky a otrokyně.

Když naposledy vpadl do české země, soužil hůře nežli kdy jindy nebohé kraje. Kudy Lučané táhli, všude hořelo. Zapalovali příbytky, sruby, stodoly, stáje, a nebylo dědiny, kdež by nehořelo. Všechno vzplanulo ohněm, nepřítel dorážel mečem a odháněl celá stáda dobytka. I utíkali lidé z dědin ke hradům, za náspy a hradby; než ani ty jich neuchránily.

Hrad Dřevíč na pomezí neodolal síle Vlastislavově; i Slaný dobyt, pak Budeč lehl popelem; odtud se hnali Lučané jako zátopa rozlehlou plání k Levému Hradci poblíže Žalova, posvátného místa, tam kde Řivnáč strmí nad Vltavou.

I sklíčili levý Hradec, od něhož pak chtěli na sám Pražský hrad se obořiti, a nedali nikomu z hrádku vyjíti aniž tam koho pustili s potravou. Veliký hlad nastal na hradě, když obležení prodlilo. Již tam všechen dobytek pobili a vzácná byla hrsť mouky a dobrý každý hnát.

Toužebně vyhlíželi obležení z valů a srubů a zraky své ustavičně obraceli na „velkou cestu”, jež vedla do Levého Hradce přes Únětice blíže Lysolají, přes dědinu Holíšoviců na Letenskou pláň ku Pražskému hradu; tam kníže nejraději bydlil. Dychtivě vyhlíželi jeho vojsko, jež měl je vybaviti.

Než marně. Pomoc z Pražského hradu nešla, „veliká cesta” zůstávala prázdná a opuštěná. Tu pak zoufali na Levém Hradci a hladem mdlí, vpadlých tváří a chorobně lesklých očí kladli zbraň na zemi a říkali:

„Již musíme umříti hladem, neb pomoc nejde. Vzdejme se raději Lučanům, ať již učiní cokoliv, ať nás pohubí nebo poživí.”

Již chtěli tak učiniti; než v tom postřehli, že se Lučané zvedají, že opouštějí ležení a že se dávají na odchod. Došla jim bezpečná zpráva, že Lemuzi, Litoměřici a s nimi též Děčané táhnou Čechům na pomoc, a jim Lučanům zrovna v záda a v bok.

Vlastislav se rozlítil a těžkou přísahou se klel: Ať nemá pomoci od Peruna, ať bude otrokem po celý život budoucí, jestliže přehoví Děčanům, Lemuzům a Litoměřicům. A České plémě že pokoří, že pověsí svůj štít ve bráně Pražského hradu na znamení vítězství.

I odtáhl od Levého Hradce, protože musil, aby jako zrno mezi dva žernovy se nedostal.

Záhy se však vymstil a to nejprve Litoměřicům tím, že na jejich půdě vystavěl silný hrad mezi dvěma vrchy Medvědí a Přípětí. Hrad ten nazval svým jménem Vlastislav a dal do něj posádku silných, surových mužů k oukladům proti sousedům proto, že pomáhali Čechům.

(Mimochodem: onen „Vlastislavův hrad” prý opravdu reálně existoval, jak tvrdí sám Jirásek, podle něhož stával na Litoměřicku, v Lovosické oblasti. „Vrchy Mědvědí a Přípeť, uvedené u Kosmy, slují u Dalimila Přípek a Lovos, nyní Ovčín u Vchynic.” Ze starověkého hradu se do dnešních dnů zachovaly už jen ochranné valy. Stával prý poblíž obce Vlastislav na návrší nad řekou Oharkou. Na místě knížecího sídla byl prý asi později postaven centrální hrad žatecký. Leccos jistě prozradí moderní archeologické vykopávky, které však dosud nebyly natolik zpracovány, aby mohly být opublikovány. Už spisovatel Alois Jirásek se nicméně zmiňuje o „...vykopané pravěké kovadlině”.)

I zalekli se Lemuzi s Děčany; prosili o pokoj a slíbili Čechů nechati a platiti stálou daň. Když o tom pražský kníže uslyšel, velmi se zkormoutil. Jsa malé mysli, netroufal si sám bez spojenců a proto se ustanovil, že raději povolí, než aby došlo k válce.

I vybral poselstvo několika vladyků, kteří měli s vojvodou Lučanů jednati o mír a sousedskou vůli, a devzdali mu vzácné dary: několik váčků ryzího zlata, dvě kovové přílbice, štíty krásné a deset výborných koní ušlechtilého chovu.

Vlastislav sedě na vysoké, dřevěné stolici i malované, sám v sobolové, drahé čepici s volavčím peřím, ve vzácném plášti z cizozemské tkaniny tuhých přehybů a velikých spinadel, hleděl zvysoka, zpod přimhouřených víček na posly. Hrdě je přijal a když oznámili vzkaz svého pána, hrdě k nim promluvil:

„Slyšel jsem, oč nás kníže prosí. Také jsem viděl dary, které mi poslal. A to neopatrně učinil. Jistě mně neposlal všechno zlato, co má, ani všechny koně a bohatstvo. To, co poslal, jen na vnadu mně poslal. Jen si to zase vezměte a knížeti vyřiďte, že mu za tu vnadu děkuju, ať mi to všechno dobře schová a opatří. Přijduť si k němu pro všecko co má, a spolu vezmu také to, co nyní vracím. A vy, rychle odtud! Abyste tu místo darů nenechali svých hlav!”

Vladykové se lekli, ihned se obrátili a co nejkvapněji se vraceli, aby již měli Lucko za zády. Když pak na Pražském hradě vše oznámili, zbledl kníže Neklan a neutajil svého leknutí nad tím, že Vlastislav ve svém hrdopychu zadychtil, aby vládl nad českou zemí jako nad svou.—

Jak Lucký vojvoda tu pyšnou řeč ku pražským poslům promluvil, dal hned všude po všech pěti župách Lučanské země hlásiti, aby vstal každý k vojně.

(Podle Kosmovy kroniky se tehdy země Luňanů dělila na pět samosprávných území: nejúrodnější a vůbec hlavní z nich se rozkládala na žatecké rovině a říkalo se jí Luka, a právě podle ní se také jmenovalo „celé to plémě” Lučanské. Druhé území bylo při Březnici či Brocnici, kolem dnešní bystřiny u Blšan, třetí pak na Chomutovsku, u říčky Úzké, vlévající se u Postoloprt do Oharky. Pak je tu ještě čtvrtá župa, zasahující částečně na loketsko a pátou byly myšleny lesnaté končiny u horní Mže, kterou později Čechové přejmenují na Vltavu.)

Jel posel v čele družiny na bystrých koních. Jel, maje meč po boku, a druhý, vojvodův, železný, v kožené pochvě před sebou hrotem vzhůru; druh pak, jemu po boku, nesl u pasu popruh z lýčí ukroucený. Jak vítr se hnali posel a družina zbrojných mužů, plání i dolinou, lesem i luhem (bylo jarního času, kdy obilí vymetává), z dědiny do dědiny, od rodu k rodu, za bílého dne i před úsvitem a často i v pozdní soumrak.

Na návsích zaráželi a hned svolávali starostu i všechnu rodovou čeleď, všechny jonáky a muže. Jak se sběhli, posel vytrhl z pochvy vojvodův meč a mávnuv jím pře sebe do výšky, oznamoval rozkaz, ať každý, kdokoliv přesahuje výškou svého těla míru tohoto meče, ať vstane bez prodlení k vojně, ať vezme štít a chopí se zbraně, ať spěje k vojvodovu hradu, kde sbírá se pole proti Čechům.

V tom druh jeho odvázal od pasu lýčený popruh, povznesl ho nad hlavou, posel pak ukazuje na to lýčené oko hlásal vojvodovu strašlivou hrozbu, že každý, kdož by vytáhl do pole později, nežli udáno, že každý bude takovýmto popruhem oběšen, ať každý to ví, ať není pak výmluvy žádné.

A dále volal posel, ať každý, kdo má sokola krvestřeba, nebo raroha, krahuje nebo káně bělozora, ať vezme je s sebou do pole, ať nikdo těch dravců doma nenechá. Kdo by tak neučinil, kdo by se poli vyhnul, ten že bude tímto mečem popraven.

I zamával zase vojvodským mečem, až zasvítil na slunci prudkými záblesky. Pak měřili tím mečem po všem rodě, muže i jonáky; všechny měřili a pak na vrubech počítali, aby mohli vojvodovi oznámit, co vojínů dá každý rod, kolik jich do pole vypraví.

Ajiž opět na koně vsedali, v slabiny je bodali a dál hnali se k sousednímu rodu, a dál, a dál. Pověst letěla před nimi, a všude čekali vojvodův válečný meč. Pastevci z občin s úžasem hleděli na divé jezdce; v dědinách je mužové hlučně vítali, ženy starostně. Všude způsobili neklid a ruch, i starostí dost ženám a dívkám...

...I chystal se osmahlý, divoký lid divokého zálesí, hned nechal role i lesa, a silné, upracované ruce chápaly se toporů, těžkých mlatů a snímaly veliké štíty, dobře žilované, tuho potažené zčernalými kožemi, i brali z bidel sokoly krvestřeby, rarohy, krahujce a na svory ve smečky zuřivé psy vlčího plemene, uvyklé na krev a zápas s lítými dravci hlubokých hvozdů.

.Strach padl na pražského knížete, když uslyšel, co se po Lucku děje, že tam Vlastislav sbírá vojsko. Neklan se bál a nezmužil se ani, když mu ohlášeno, že všichni rodové, všude po všem plemeni jsou popuzeni zpupností Lučanů, že všecka země je vzhůru a chystá se do boje.

Již zařinčela zbraň ve hradě a kolem na letenské pláni. Odevšad rozléhal se řehtot válečných koní a hluk vojínů a zpěvy. Ale kníže Neklan se choulil na hradě v nejzazší jizbě, všeho se lekaje. Nemohl se vzchopiti, nevěřil, že by mohl nad Vlastislavem zvítěziti. Marně mu přátelé domlouvali. Na nemoc se vymlouval, že běsové oslabili jeho tělo i kosti. Teprve když Čestmír, jeho příbuzný, junák urostlý, krásného těla, trpko mu vytýkal, že nejedná mužsky, že všichni jsou již do vojny uchystáni, že jenom na něj čekají a bez něho že pozbudou mysli, řekl Neklan:

„Nepůjdu, nemohu. Ale jdi za mne. Vezmi mou zbraň a zbroj i koně mého a veď je, ať věří, že vede je kníže.”

I vzal Čestmír knížecí zbroj, kroužkovou brni a kovovou přílbu cizího díla, pod ní kroužkovou kuklu přes uši a tváře, část přes bradu a hrdlo, i veliký štít kovem se lesknoucí, vzal na sebe knížecí plášť, vsedl na Neklanova bujného vrance a vyjel, doprovázen předními lechy, na Leteň, pláň, kde sešlo se vojsko.

Všichni jásali a zbraní řinčeli, když shlédli knížete; hned počali se stavěti v šiky, pěší i jídní, v býčích přílbách nebo v kosmatých čepicích, s oštěpy v rukou, s praky, s luky a toulci plnými šípů s dobrými nálepy.

Zářícím vzduchem se míhaly blesky od lesklých hrotů i tasených mečů; i náušnice v uších přemnohých bojovníků se zaleskly na slunci míhavým třpytem. Čestmír na vraném koni přehlížel vojsko, když byl za všechny vzdal oběť bohům.

Jak mečem kupředu mávl a vzkřikl junáckým hlasem, vykročili. Země zaduněla pádnými kroky i dusotem koní a povětří se chvělo bojovým křikem i zpěvem. Houf za houfem táhl před Čestmírem, muži všech plemen, podle rodů i počtu i síly své.

...I táhlo vojsko „velikou cestou” na Lysolaje a dál přes Kozí Hřbety tmavých skal, a zanechavše Levý Hradec vpravo, brali se chvatně proti Lučanům, aby stavili jejich zádavy a zhouby.

Ale když došli na Tursko, širou pláň, zastavil je Čestmír, neb doslechl, že se Lučané již blíží. Včas obsadil nevelké návrší, odkud viděl nepřátelské vojsko, ano se blížilo jako černý mrak, veliké, silné, silnější, nežli bylo pražské. Vůdce však Pražanů nelekal se toho počtu. Stoje na vyvýšeném místě poblíže starého dubu, jenž o samotě tu rostl, promluvil k svému vojsku. A vojsko poslouchalo, domnívajíc se, že slyší svého knížete.

„Hle, Lučanů pyšné plémě!” promluvil Čestmír. „Co nám již mužů pobili, co dědin vyžehli, co žen a dětí odvedli. A zase již vypalují, zase nás hubí! Vyhladit nás chtějí, zotročit. Chtíce, nechtíce, musíme se jim opříti, abychom uhájili rodin, abychom nezhanobili České země. My pro svobodu, pro poslední svoji spásu bojujeme. Raději tu kosti své složíme, neb hanby míti nebudeme, jako kdybychom utekli. Nebudeme utíkat, zůstaneme a já půjdu před vámi. Padne-li má hlava, nic se nelekejte, vpřed se žeňte, až zvítězíte. A zvítězíce, mne tu pak, v těchto místech, kdybych padl, pochovejte.”

I vzkřiklo vojsko v nadšení a po všech houfích volali:

„Kde padne tvá hlava, i své hlavy složíme!”

„Zvítězíme!”

„Lučany pobijeme!”

Zatím se přivalilo na Tursko Lučanů vojsko, jízdní, pěší, všichni dobře vyzbrojení, se štíty pevně žilovanými, mnozí v brních neb alespoň ve vlněných prošívanicích. v huních a kožešinách, v kosmatých čepicích, s hrubými oštěpy a těžkými mlaty. A mnoho psů vedli na svorách, vlčí, zlé ovčácké i hrubé vlkodavy. Jiní nesli na ruce, na rameni dravé ptáky, sokoly krvestřeby, rarohy, káňata bělozory. Tak postavili se šikem po širé pláni tváří na poledne proti Čechům, kteří levým křídlem svého šiku obsadili návrší k západu, pravým pak se opírali o lesnatá návrší nad Chejnovskou dědinou.

I šel ohromný hluk ze všeho Luckého šiku jako hřímání z mračen; přerůzné hlasy zuřivých zvířat, psí štěkot a lidský křik, ržání koňů a troubení rohů, že hřmot ten se rozléhal daleko po Tursku poli.

Všem v čele jel hrdý Vlastislav v kovové přílbě v plátkovém brni, maje nahý meč v ruce. Jakmile zhlédl Pražany, a že neprchají, že stojí, zastavil své vojsko a se třmenů k němu promluvil hlasem dalekozvučným:

„Vizte ty bázlivce zbabělé! Vršků se chytají. Ale nic jim neprospějí, neboť jsou slabí, slabší než my a bázlivé jsou mysli. Vidíte, jak se nás bojí. Hned se dají na útěk, jakmile se na ně oboříme. Žeňte na ně úprkem, prudce, aby byli zdrceni pod vašimi nohami jako osení krupobitím. A psy vypusťte, ať se nachlemtají jejich krve, a ptactvo pusťte na postrach, rozplašte je jako holuby!”

Vten okamžik zašuměl nad Lučany mrak divokých ptáků. Pout zproštěni vznesli se do výše a v divé směsici letěli vzhůru v zmateném hemžení...

...za smečkami a dravců mrakem Lučanů válečný křik a troubení rohů, až příval divých těch hlasů a zvuků zalehl po širém Tursku...

Jako vystřelené šipky vyrazily smečky psů ze svor, vyrazily s divým štěkáním a letěly různobarevné, v strakatém proudu vpřed. V ten okamžik zašuměl nad Lučany mrak divokých ptáků. Pout zproštěni vznesli se do výše a v divé směsici letěli vzhůru v zmateném hemžení jako v sněhovém chumlu; a bylo slyšet perutí šum a skřehotání, hýkání, křik.

Stín padl na Lucké od živého mraku; padl, ale již dále se nes' po pláni, polem, jak ohromná černava hnala se povětřím vpřed tam, kde stál Pražanů voj.

Na zemi dole zuřivý štěkot a lání, zběsilý hafanů běh; v povětří šum a nesčetné hlasy, vše v pusté směsici, až zaléhal sluch. A za smečkami a dravců mrakem Lučanů válečný křik a troubení rohů, až příval divých těch hlasů a zvuků zalehl po širém Tursku.

Lučané zběsilí v divokém nadšení, po krvi dychtiví hnali se plání, a v čele Vlastislav vojvoda na koni s vlající hřívou, křiče, vpřed mávaje mečem. Kolem a za ním vojínů roje všichni v zuřivém útoku hnali se zardělí, vyvalených očí, křičíce chraptivým hlasem.

Vtom Čestmír jako balvan, když bleskem odražen s hory se valí a všecko na cestě drtí a boří, pustil se přílivu Lučanů vstříc. A za ním vojsko. Rod předháněl rod, ale v čele všech pořád jen Čestmír v knížecí zbroji. A již se srazili, a již se bijí, bodají, tepou, a Čestmír v nejhustším davu. Sekal a sekal, jako makovice padaly Lučanské hlavy.

Vtom Vlastislav vyrazil z davu náhle jako blesk a rovnou se obořil na vůdce Pražanů. V divokém chumlu nastal jich zápas, krutý a dlouhý. Rána na ránu až pršely jiskry, až Luckému vojvodovi vypadla uzda z ruky a z druhé meč. S koně se kácel, sletěl zalitý krví a mrtev dolů mezi padlé a raněné tlupy, jež deptala kopyta koní.

Křik hrůzy a vzteku, křik divé radosti zahřímal kolem krvavou vřavou. Pražané novou silou udeřili, kupředu se probíjeli, a Lučanů voj již kolísal, couval. V ten okamžik padl Čestmírův kůň. Než jezdec sám vyskočiv na bystré nohy dále zas bodal a klestil si cestu, chráně se štítem.

Již nejeden šíp vězel v kroužkové brni, již několik oštěpů trčelo v kožích černého štítu. A pořád lítaly šípy a kopí a nové se zabodly v štít prudkými ranami, až třásla se ratiště. Než i ruka silného hrdiny se třásla zemdlena tíhou. Čestmír již křičel na vojíny, aby mu podali jiný štít. Již chtěl svůj odhodit, vtom zabodl se těžký oštěp do jeho těla, a vůdce vráz na zem klesl se štítem na rameni, se zbraní v ruce, plný šípů a kopí vražených uprostřed ukrutné seče.

Stalo se, jak před bitvou řekl. Jeho hlava padla, ale vojíni jeho zuřiví tou ztrátou, hnali se divočeji vpřed a bili, nikoho neživili, až potřeli Lučany do jednoho. Dravé ptactvo se rozlétlo, zuřiví psi pobiti neb se rozběhli, ale z Lučanů zůstali na krvavém poli všichni i vojvoda.

...Zpupnost Lučanů zkrušena, jich síla zničena. Pražané jásali, ale jásání tichlo, jak pohlédli na mrtvého vůdce. Nesli jej ve zbroji a štít jeho plný oštěpů, nesli jej na chlomek, kde chtěl býti pochován. A tam, kde přílbu mu sňali a zbroj, hlasně hořekovali, když poznali, že to udatný Čestmír, a jak se obětoval.

I připravili hned hrob na chlumu pod starým dubem, a když tělo v noci po bitvě spálili

Luckému vojvodovi vypadla uzda z ruky a z druhé meč, s koně se kácel, sletěl zalitý krví a mrtev dolů mezi padlé a raněné tlupy, jež deptala kopyta koní...

a pochovali, nasypali na hrob velikou mohylu, a celé pak vojsko učinilo tryznu svému padlému vůdci.

Připravili medu mnoho, uvařili jej a potom sedli pít a pili na paměť. A přijel Neklan z Pražského hradu a poplakal nad hrobem Čestmírovým. Když tryznu udělali a popili, vstalo všecko vojsko a vytrhlo do pole dál do Lučanské země.

Hnali se nejprve na sever, kolem nedalekého památného Řípu do dnešního Českého středohoří, kam již za okamžik - stejnou cestou - vyrazíme i my...

Snad ještě dodejme, že místu na zmíněném návrší, kde byl Čestmír pochován, se v Tursku od té doby říká „Na Krlíši”. Ještě kronikář Hájek z Libočan o něm hovoří jako o „...vršku dosud osazeném dubem”, jenž v té době slul „dub silného rytíře”. Historik Dobner pak vypravuje, že na polích u Turska viděl prý „...kus skály, který prý sem byl přivalen na hrob hrdiny Čestmíra”. A když se podíváme stranou na jihovýchod od dotyčného návrší, nemůžeme přehlédnout jedno místo v poli, nazvané „Na Zabitým”.

...místu, kde byl Čestmír pochován, se v Tursku od té doby říká „Na Krlíši”

Tajemství alchymistické zahrady

Chceme-li objevit vše tajemné na cestách po Českém středohoří, pak zcela jistě nemůžeme vynechat jejího magického Ducha, ukrytého ve zdejších alchymistických pláních a zákoutích. Vždyť - co může být tajemnějšího, než alchymie, která odhaluje nejhlubší záhady naší matky Přírody? Tajemství alchymických cest však nepochopíme bez nezbytného „filozofického” poučení a výkladu s magickým kontextem. Můžeme se přitom opřít o zasvěcenou studii hermeticky vzdělaného vědce: ve své neobyčejné a z hlediska tajných věd objevné publikaci „Alchymistické zahrady Čech” prezentuje současný historik a pedagog Josef Dolejší naše České středohoří jako podstatnou část „Severní alchymistické zahrady”. Jak tento rodák z Velké Přítočně zdůrazňuje: „Česká kotlina je celá tou nejkrásnější a nejucelenější alchymistickou zahradou na světě.” Vymezil si ji a následně rozdělil zodiakálně (znamení zvěrokruhu) i živlově magickým kruhem, s hrotem pomyslného kružidla zabodnutým v tom nejmagičtějším bodě České republiky - v samotné Praze.

Magický kruh

Magický kruh znali už staří Sumerové a vlastně i veškeré přírodní národy. Dolejší tedy navazuje na prastaré mágy, odedávna rituálně vyrývající hrotem posvěceného meče do zemské kůry či „kůže Matky Země” čarovnou kružnici. Ta je pak pevně stanovenými tahy pravidelně rozdělena, aby se stala základem takzvané „posvátné geometrie” a tím i symbolem vztahu člověka a vesmíru (přírody), alchymicky vzato: mikrokosmu a makrokosmu. Vždyť právě alchymie důsledně stojí na symbolice a zmíněných vazbách či souvztažnostech. Proto i vztah člověka k přírodě je vlastně vztahem alchymisty k jeho prazákladu.

Ne každý však tohle ví.

„Kruhový obraz je geometrickým vyjádřením jednoty, afinity, rovnováhy a harmonie, protože všechny body obvodu jsou stejně vzdáleny od středu a ve vzájemném těsném kontaktu, tvoříce tak uzavřený a pokračující kruh, který je bez počátku a konce, stejně jako v metafyzice Bůh, v prostoru Nekonečno a v čase Věčnost,” shrnuje nám filozoficky slavný mág Fulcanelli, významný novodobý znalec symboliky alchymistů. Odtud i jeden za základních alchymických symbolů „nekonečnosti” a vzájemné návaznosti - „Uroboros”, čili do kruhu stočený had, který je zakousnut do vlastního ocasu: tam, kde končí, opět začíná. Odpovídá tím symbolice jin-jang taoistické filozofie i alchymie, harmonickému propojení dvou základních energetických principů - kladného a záporného, principů protikladných, vzájemně se prostupujících. V evropské alchymii jsou symbolizovány ženskou a mužskou silou, potažmo měsíčním a slunečním principem, kterým odpovídají konkrétní kovy. A právě ty nacházíme v nitru země, která - sama o sobě - je vlastně jedinečným živým organismem.

Netrpělivému čtenáři

„Dobrá, ale . cože to vlastně jsou ty - alchymistické či alchymické zahrady?” zeptá se teď jistě - snad už i poněkud netrpělivě - leckdo z dosud nezasvěcených čtenářů.

Jeden za základních alchymických symbolů „nekonečnosti” a vzájemné návaznosti - „Uroboros”, čili do kruhu stočený had, polykající vlastní ocas.

I v něm sice pojem „alchymie” vzbuzuje atmosféru čehosi mystického, magického, prostě: tajemného a záhadného, leč nebaví ho už pročítat „odtažitou” hermetickou filozofii.

Však už se brzy dopracujeme ke konkrétním příběhům.

Takže jen stručně: „alchymistická zahrada” je v zásadě příroda ve své prapůvodní magické (neboť příroda je ve svém základu magická!) přirozenosti, doplněná - tu a tam - o prvky lidského umu, vždy však na základě principu harmonie Všehomíra.

Že to zní složitě?

Tak ještě jinak!

Jedná se o citlivé či umělecké, především ale harmonické zásahy člověka do tvářnosti okolní přírody, jimiž pak otevírá utajené energetické kanály, uvolní zemské síly a také umožní dalším návštěvníkům pochopit její nejhlubší principy a možná - kdo ví? - možná i odhalit tajemství Kamene mudrců.

Jde o to, že učení alchymisté odedávna vycházeli z Přírody a ve svých laboratořích pak už jen napodobovali její přirozené děje, ve snaze dojít esencí - různých forem „tinktur” - zvaných obecně „Kámen mudrců”. Ten má umožnit proměnu běžných či „laciných” kovů v drahé a vzácné, například ve zlato či stříbro, anebo jako „pitné zlato” (aurum potabile) donekonečna prodlužovat lidský život. Vzpomeňme třeba jen Čapkovu „Věc Markopulos”, pokud jste dosud nečetli žádnou alchymickou knihu.

Filozofie Přírody

A co je to Příroda z hlediska alchymického nahlížení?

Nesmíme zapomenout, že podle starých mistrů je alchymie především Filozofií Přírody aplikované ve hmotě, kde se cokoliv existující podílí na kvalitě všeho ostatního. Platí to i ve vztahu kosmu a člověka. Alchymisté pracují na dosažení prapůvodní harmonie, jak napovídá už samo základní pravidlo „Smaragdové desky” velkého Herma Trismegista, staroegyptského zakladatele všech věd včetně alchymie a magie. Dle jeho zásadního shrnutí „.jako dole tak i nahoře.” (atd.) vše souvisí se vším, vše je proměnitelné v cokoliv, neboť všechny věci jsou v jednotě. Odtud pocházejí veškeré „zázraky”. To by mělo platit také o našem vztahu k přírodě i k sobě navzájem: „Hermes je nepřítelem onoho umělého ,pořádku', do něhož lidská kultura zaklela člověka ,magickými' formulkami konvencí a životních stereotypů, aby jej dokonale zbavila jeho skutečné podstaty,” uvádí profesor Milan Nakonečný v jednom ze svých soudobých komentářů k Smaragdové desce. A tady se vlastně - do jisté míry - dostáváme i k názorům moderních ekologů: člověk by neměl přetvářet přírodu bez ohledu na zpětnou vazbu, tedy znásilňovat ji a vysávat: pouze užívat jejích plodů a surovin.

Naopak!

Měl by ji citlivě kultivovat v souladu s její přirozeností - a v tom tkví jedna ze základních zásad alchymických zahrad či parků, které bývají tvořeny na základě přísné symboliky starých učenců. Naši předkové to uměli a jejich výtvory se nám dochovaly, jak na mnoha místech Českého středohoří uvidíme. Činili dobře.

Proč?

„Je zřejmé i prokazatelné, že zemská kůra včetně podkoří je velmi citlivou kůží Země, protkanou množstvím kapilárních i mohutných, navzájem se křížících kanálů, cév, průduchů a pórů,” vysvětluje Dolejší své alchymické pojetí. „Těmito kanály vystupují z nitra Země různé tekutiny, vedené z hluboko uložených nádrží. Ty pak v mohutné a neustávající cirkulaci přijímají retrográdní tekutiny, které vedou zpět do hlubin země, kde je zpracovávají a přeměňují. Celá země je tak mohutnou alchymistickou kuchyní či laboratoří, v níž probíhají ty nejpodivnější transformace. Pozorovat zde můžeme i ,samovolně' probíhající jednotlivé fáze alchymistického Velkého Díla...”

Středověcí alchymisté pěstují i „magii v parcích”

A tak se i v Čechách zhruba od poloviny 14. století, kdy se tu alchymie stává obecně známou a rozšířenou dobovou vědou, začínají její principy aplikovat též v harmonii staveb, a to nejen budov či urbanistických celků, nýbrž i v domýšleném dotváření krajiny. Zároveň je přitom brána v úvahu celá řada okolností, včetně ekonomického využití, estetického či - v tom nejširším slova smyslu - ideového působení na člověka.

„Zmíněné snahy, podnícené v maximální míře rozvojem alchymie u nás, dosáhly svého vrcholu zejména ve století šestnáctém a doznívaly v období baroka na přelomu století sedmnáctého a osmnáctého,” zasazuje Dolejší tvorbu alchymistických zahrad do historického kontextu.

Motiv z Budyně nad Ohří koncem 19. století.

Nešlo však jen o lidské zásahy do přírody, nýbrž také o její vnímání v alchymickém kontextu: „Především krajina sama svým mimořádným bohatstvím a přirozenými zdroji jako Vyšší silou pěstěná zahrada, podávala alchymistům ruku a při jejich pouti za Kamenem mudrců či Elixírem života nabízela své nadobyčejné plody.”

Ti moudřejší z alchymistů (například Bavor mladší Rodovský z Hustiřan z věhlasné alchymické laboratoře v Budyni nad Ohří na území Českého středohoří, kde svého času pracoval a žil i slavný Tycho de Brahe) usilovali nikoliv o snadné zbohatnutí, nýbrž o jakési - snad až taoistické či zenové - „dosažení plnosti v klidu”, čili o život v těsném až naprostém souladu s Přírodou a vesmírem. Snažili se ve svých laboratořích (ať jimi byla pečlivě vybavená „alchymická kuchyně” anebo třeba jen volná krajina) ztotožnit s rytmem přírodních sil a harmonicky tak vstoupit do nekonečného koloběhu vesmíru.

A právě ten, kdo něčeho takového dosáhne, může se stát nesmrtelným.

Tito „nesmrtelní” pak prý žijí „na překrásných ostrovech” či jiných uzavřených enklávách - v zahradách nebo sadech se zcela neporušenou přírodou a v dokonalém souzvuku se vším jejím živým i neživým bohatstvím. A my už brzy poznáme, že stejné si vystavěli i na některých místech poetického Českého středohoří.

Vstoupíme-li do podobného místa, můžeme omládnout.   a možná pochopíme i víc.

Hledáme „Ráj na Zemi”

Moudrý člověk se odedávna snažil vytvořit si jakýsi „Ráj na Zemi”, vstoupit do souladu s přírodou. Tedy nikoliv ji pouze vyrabovat, nýbrž tu „svoji” Přírodu zušlechtit: například výsadbou vhodných rostlin, citlivou regulací vodstva, chovem a ochranou živočichů, stejně jako vegetace. Příroda ho za takovou citlivost vždy odmění. Nejen hojností, ale třeba i léčivými účinky svých pramenů, rostlinných či živočišných látek. A kdyby to byl „jen” estetický zážitek.!

Podle Dolejšího jsou alchymistické zahrady „.charakteristické nejen vlastními a specifickými geomorfologickými podmínkami a tvářností, klimatickými a životními poměry, ale též druhem rostlinstva a vegetace, která je pro ni příznačná. Tyto atributy se člověk někdy snažil násilně změnit, jindy jich ke svému užitku a harmonickému životu uprostřed Přírody geniálním způsobem využil.” Pokud tedy máme určitou harmonickou vazbu na přírodu, alchymickou zahradu poznáme okamžitě, jakmile se v ní ocitneme. V Českém středohoří se nám to poštěstí vícekrát. Konkrétně si ona místa popíšeme vždy v patřičné pasáži, jakmile je navštívíme. Zároveň si ještě připomeňme výklad místní symboliky starých alchymistů.

Začněme na samotném okraji Českého středohoří, dle Dolejše v „.jižním rohu vějíře severní alchymické zahrady”.

Severní zahrada alchymistů

Podle zodiakální symboliky se nám tady na severu Čech ukazuje slunce ve znamení Býka a ten je navíc ve spojení s Lunou či lunární bohyní Venuší, která se tu do „severní zahrady alchymistů”, vějířovitě otevírá spolu se znamením Blíženců (vlevo), vpravo pak v souvztažnosti s nebeským Beranem.

Říp - pohled z východní strany.

„Zastavme se na skok na jejím jižním hrotu, v býčím rohu, chcete-li,” nahlíží s námi Dolejší do zdejšího Ráje, odkud můžeme - fyzicky i magicky - vstoupit přímo do Českého středohoří. „Je to oblast Džbánu, který na svém východním a severovýchodním směru přechází v rozbrázděné tabule Podřipska. Zde, nedaleko Slaného, na sever od obce Byseň, se na sprašovém svahu nacházejí zbytky velkého neolitického rondelu z doby 4000 let př. n. l. jehož skutečnou funkci odhalil a proměřil proslulý kladenský archeoastronom ing. Z. Ministr. Podle jeho zjištění, měření a výpočtů je zřejmé, že šlo o kultovní místo chráněné palisádovým opevněním, z jehož středu bylo možné jedinečným vizírem pozorovat letní slunovrat v jeho lunárním intervalu měsíc před a měsíc po 21. červnu, což umožňovalo přípravu na oslavy, i jejich přiměřené trvání. Slunce bylo možno pozorovat až po magickou horu Říp, jejíž vrcholek ozářilo při svém východu přesně v den letního slunovratu, který měl pro zemědělský lid na našem území, stejně jako jinde v čase mladší doby kamenné jak praktický, tak i magický význam.”

A pozor!

„Slunce zde mohli pozorovat, jeho fáze v souvislosti s fázemi Měsíce měřit daleko dříve a přesněji, než kněží starého Egypta, a to v době před 6000 lety.” Tak tedy nejprve - magická hora Říp.

Pohled na Říp od severozápadu.

Staletí na Řípu i pod ním

Ve svérázné širé tektonické rovině osamělá a zdaleka viditelná čedičová kupa zvonovitého tvaru zvaná Říp (456 m) leží pět kilometrů jihovýchodně od Roudnice nad Labem. Vyrazíme-li z Prahy starou silnicí přes Horoměřice a Černého Vola směrem na Kralupy nad Vltavou, projedeme Turskem (tak notoricky známým dík zmíněné Lucké válce) a jak náš vůz stoupá stromovou alejí do kopce nad obcí, před námi se teď doslova „zjeví” nad rovným obzorem magický zvon Řípu a za ním silueta Českého středohoří. Čím je obloha bezmračnější, tím lépe a ostřeji se vyloupnou z prostoru.

Památná hora Říp je dík Kosmově kronice (sepsána před rokem 1125) významně spjata s naší nejstarší mytologií, neboť právě sem měl dorazit bájný praotec Čech v čele svého kmene, rozhlédnout se po okolní žírné krajině a usadit se v této zemi „.. .mlékem a strdím oplývající”.

Však už z ranné historie je zde doložena stavba původní rotundy, slavnostně vysvěcené roku 1126, která byla vystavěná na paměť vítězství českého knížete Soběslava I. nad vojsky německého knížete Lothara III. Saského. Románská rotunda sv. Jiří má podkovovitou apsidu a válcovitou západní věž, která byla přistavěna právě onoho roku, kdy došlo ke křesťanskému svěcení.

Původní rotunda byla starší - a nikdo už si dnes netroufne odhadnout, z jaké doby. Její záhadní stavitelé tuhle kapličku vystavěli z opukových kvádrů a na střechu dali kamenné desky. Přestože prošla mnoha opravami, v jejích tlustých zdech se dodnes zachovala původní románská okénka, zatímco portál je relativně „moderní”: z let 1869-1881.

Uvnitř bývala kdysi akční socha sv. Jiřího při boji s drakem od B. Schellinga asi z roku 1870, kterou před časem nahradila dřevěná plastika St. Hanzlíka, představující legendární příchod Čechů na Říp. Ona původní plastika, na níž křesťan sv. Jiří symbolicky překonává pohanskou víru, zpodobněnou drakem, je nyní umístěna v kostele Narození P. Marie v Roudnici nad Labem.

Co by dnes viděl Praotec Čech

Národní památka „Hora Říp” je podle geologů „.vypreparovaný čedičový suk”, na kterém lze sledovat vývoj jednotlivých erupcí i efuzí (= výbuchy a výlevy): od sopečného popela, přes tufové „brekcie” až k celým balvanům.

Geologickým základem Řípu je tmavošedý čedič neobvyklého typu, kterému se říká „sodalitonefelinický”. Obsahuje příměsi olivínu a obsahuje též „tajemný” magnetit, který způsobuje záhadné vychylování střelky kompasu. Jen si to sami zkuste!

Výchylku vašeho kompasu můžete srovnat se šipkami, vyrytými do dlažby uvnitř kaple.

Současný rozhled z Řípu je poněkud omezen vysokým a místy i hustým porostem, zejména stromy a keři. Pokud však vyrazíte na směrovkami označené vyhlídky, uvidíte do míst, kam „tehdy” dohlédl i Praotec Čech. Ten by dnes z takzvané „Pražské vyhlídky” koukal nejen na jižně vzdálenou Prahu, ale též na Kostomlaty, Mněteš a Černoušek. „Libochovická vyhlídka” nasměruje pozorovatele k západu na Poohří s dominantním Házmburkem a na samotné České středohoří by starý Čech koukal z „Litoměřické vyhlídky”. Z níže položené „Mělnické vyhlídky” pak uvidí přes Bechlín, Libkovice a Kostomlaty až k Mělníku. V pozadí ční oba Bezdězy, Ještěd a Krkonoše.

Kdoví, zda duch praotce všech Čechů tudy dodnes nebloudí za magicky jasných nocí - ať už to byl kdokoliv.

Symbol češství a umělecké inspirace

Dík prastaré legendě z Kosmovy kroniky a později moderní popularizaci ve „Starých pověstech českých” od Aloise Jiráska z roku 1894 se hora Říp stává významným poutním místem a cílem táborů lidu. Touhu Čechů po národní samostatnosti symbolizuje už od roku 1848, kdy sem začínají proudit davy,

Románská rotunda sv. Jiří byla vystavěna na paměť vítězství českého knížete Soběslava I. nad vojsky německého knížete Lothara III. Saského.

manifestující své úporné žádosti ozrušení roboty. Roku 1862 se tu odehrála veliká pěvecká slavnost, aby odtud v roce 1868 čeští vlastenci odvezli jeden ze základních kamenů pro Národní divadlo v Praze. Tehdy se velkého tábora lidu na Řípu zúčastnilo přes 30 000 lidí. Pak zde jejich potomci roku 1914 demonstrují proti válce a ihned po ní zde o čtyři roky později oslaví vyhlášení samostatné Československé republiky. A tak bychom mohli pokračovat.

Snad tedy jen zmiňme, že pokaždé v dubnu se na této významné kulturní památce českého národa koná slavnostní svatojiřská pouť.

Bájnou horu Říp navštívila i celá řada českých umělců, kteří ji opěvovali ve svých básních i románech. Mezi nejvýznamnější z nich patří nesporně Svatopluk Čech, Jaroslav Vrchlický, Julius Zeyer, Jan Neruda, Jiří Hora, Jaroslav Seifert, Vítězslav Nezval, M. V. Kratochvíl a další.

Také nejrůznější výtvarníci si opakovaně vyšlápli na zvonovitý kopec, aby se na jeho vrcholu zasnili a inspirováni zpodobnili Říp či jeho legendu ve svých obrazech a sochách. Mluvíme o Josefu Mánesovi, Mikoláši Alšovi, A. Bubákovi, H. Uhlikovi, Josefu Mařákovi, E. Heroldovi, K. Liebscherovi či Maxi Švabinském. A zase je to pouze reprezentační výčet, neboť málokterý český umělec sem nezavítal. Dnes už si Říp vybírají za cíl svých účelových výstupů i moderní politici.

Legenda o příchodu Čechů

Za Tatrami, v rovinách při řece Visle rozkládala se od nepaměti Chorvatská země, část prvotní veliké vlasti Slovanské. V té Charvatské zemi bytovala četná plemena, příbuzná jazykem, mravy, způsobem života.

I stalo se, že se strhly mezi nimi vády a krvavé boje o meze a dědiny. Vstal rod na rod, příbuzní bojovali proti příbuzným a hubili se navzájem.

V ten čas dva bratři mocného rodu, oba vojvodové, Čech a Lech, spolu se o to snesli, že opustí rodnou zemi bojem neblahou. Řekli si:

„Vyhledejme sobě nových sídel, kdež by náš rod žil s pokojem a díla si hleděl.”

By liť uvyklí již po předcích půdu pilně zdělávati, všeliký druh obilí pěstovati i chovati koně a stáda bravu i skotu.

Jak se usnesli, tak i vykonali. Svolavše své plémě, vzdali oběť bohům, vynesli obrazy dědů a rozžehnavše se s otcovskou půdou obrátili se na západ slunce, v neznámé končiny. I bral se rod za rodem, každý početných rodin, všichni přátelé a příbuzní. Napřed šli zvědové a zbrojní muži, uprostřed vojvoda Čech, sivé brady, ale statný a silný, jeho bratr Lech a kolem nich vladykové, starostové rodů, všichni na koních. Za nimi starci, ženy a děti na hrubých vozích, na koních, stáda dobytka, naposled pak opět zbrojní mužové. Tak brali se nejprve končinami příbuzných plemen, až přešli hranice Charvatské země, až přebředli Odru řeku a vstoupili do neznámých, hornatých končin.

I tam našli ještě osady, jichž obyvatelé hovořili jako oni, a dále také v krajinách při Labi řece.

Než, jak přešli druhou tuto řeku, byl kraj pustější a osad shledali jen poskrovnu. Byly daleko od sebe, a obyvatelé jejich cizího jazyka, kožemi odění, nečetní, ale smělí a srdnatí, stavěli se jim se zbraní v ruce do cesty. Čech a Lech je potřeli a zhubivše jejich chudá obydlí v chatrčích i ve vykopaných jamách, postupovali dále, z lesa do lesa.

Zlá byla cesta hlubokými hvozdy, zlá jejich chůze luhy a bažinami, plnými rákosí, ostřice, rozlehlých, mechových trsů a různých křovin. Zvečera zažehovali ohně a topili do úsvitu, aby zář, padajíc do tmy lesní, plašila úskočné, líté šelmy.

Tak došli až ke třetí velké řece, Vltavě, kteráž divočinou tekla; když i tu přebředli, počala si všechna čeleď stýskati, že není konce klopotné cesty a nikde stálého spočinutí.

Tu vojvoda Čech ukázal na vysokou horu, jež se před nimi modrala nad širým, rovinatým krajem, a děl:

„Poodejděme pod tuto horu, tam dětem, skotu odpočineme.” Došli a položili se na úpatí hory, jež slove Říp. Vojvodové a starší rodu ohledali půdu vůkol a znamenali, že jest úrodná. Ráno pak, za první zoře, vstal Čech a vydal se sám jediný vzhůru na temeno Řípu tichým lesem, plným ještě nočního šera.

Když vystoupil na horu, bylo ráno; a hle široširý kraj se před ním rozkládal do nedozírné

...to je ta země zaslíbená, zvěře a ptáků plná, medem oplývající. Na všem budete míti hojnost, a bude nám dobrou obranou proti nepřátelům...

dálky až k modravým horám rovný a volný, les a chrastina, nivy a luka. Bujnou jeho zelení svítily se řeky jako rozlité stříbro.

I zaradoval se praotec Čech nad utěšeným krajem i zamyslil se pak nad ním, jak bohové dají, jak tu bude jeho rodu i budoucím pokolením.

Když pak sestoupil, zvěstoval, co shlédl. Nazejtří vydali se mnozí kolem hory, aby poznali všecko okolí. Co zhlédli, podobalo se jim, vody velmi rybné, půda úrodná, všechen způsob té krajiny a oznámili, že se hodí na sídla.

Když pak třetího dne počalo slunce nad sídla vycházeti, povolal Čech bratra a starší a rozkázal svolati všechnu čeleď.

Postoupiv s nimi na místo, odkud viděti do kraje, promluvil k nim takto:

„Již si nebudete stýskati, neboť jsme našli kraj, kde zůstaneme a sídla zarazíme. Vizte, to je ta země, kterou jste hledali. Často jsem vám o ní mluvil a sliboval, že vás do ní uvedu. To je ta země zaslíbená, zvěře a ptáků plná, medem oplývající. Na všem budete míti hojnost, a bude nám dobrou obranou proti nepřátelům. Hle, země po vaší vůli! Jen jména nemá; rozvažte, jakým jménem by měla býti pojmenována.”

„Tvým! Tvým nechť se jmenuje!” zvolal jako z božského vnuknutí stařec dlouhé, bílé brady, nejstarší všech starostů.

Hned všichni, starostové i čeleď volali jako jedním hlasem:

„Tvým! Tvým jménem!”

„Po tobě ať se jmenuje!”

Vojvoda Čech potěšen vůlí všeho lidu, poklekl na kolena a líbal zemi, novou vlast svého plemene.

A zlíbav ji, vstal a pozvednuv rukou svých do širého kraje pohnut volal a žehnal: „Vítej země svatá, nám zaslíbená! Zachovej nás zdravé, zachovej nás bez ourazu a rozmnož nás od národu k národu až na věky!”

Radostně pak postavil na zemi dědky, jež v bělostném rouše nesli z prvotní vlasti, a zanítil veliký oheň.

I obětovali na poděkování a pro požehnání zápalnou oběť a radovali se všichni.

Všem nastala těžká lopotná práce. Když se o půdu rozdělili, začali ji zdělávati. Kdy byl les, ten porazili neb ohněm vypražili, mýta klučili, luhy a nivy kopali, druhého pak léta rádlem zorali...

Alois Jirásek: „Staré pověsti české”.

Záhada jménem „praotec Čech”

Tolik legenda.

Existují však i nejrůznější spekulace či alternativní názory, které uvádějí „na pravou míru, jak to bylo „doopravdy” s bratry Čechem a Lechem. Tak především: bájný „praotec Čech” prý nemohl být Slovan, nýbrž Kelt, nejspíše z kmene Bójů. Vždyť Kelti žili v české kotlině mnohem dříve než Slované, kteří údajně - dle slovanofilských „osvícenců” - dorazí jako mohutná skupina do „neobydlené Země české”. Není to pravda. Slované přicházejí pod Říp ve skupinkách a přitom probíhá jejich postupná asimilace s místním obyvatelstvem. Máme-li tedy krev slovanskou, rozhodně v ní nechybí keltské geny.

Nejznámějším keltským kmenem na území Čech jsou tehdy Bójové. Žijí zde prokazatelně už v době Halštatské (8. - 5. stol. př. n. l.). Za jejich „prohození” se Slovany a legendární příchod či prvotní osídlení Podřipska může nesporně Kosmova kronika. Tato „slovanská” verze zůstává v obecném povědomí až do 16. století, kdy se vzdělaný kronikář Daniel z Veleslavína dopátrá právě onoho faktu, že prvními obyvateli Čech byli opravdu Bójové. Informaci našel v předmluvě Sionovy a Kuthovy kroniky.

Všichni teď mají jasno... jenomže: později se obrozenečtí slovanofilové účelově vracejí k původní Kosmově verzi.

Kronikáři stvoří hrdinu

Jak už víme, Praotec Čech je mytická postava muže, jenž přivádí svůj lid do naší země, pusté a neobydlené krajiny, „.medem a strdím oplývající”. Podle něj pak nesou Čechy své jméno. V Kosmově kronice ale nevystupuje jako „Čech”, nýbrž pod latinským jménem „Boemus”. Navíc jde jen o velmi stručný příběh. Literárně ho rozvine až „Kronika tak řečeného Dalimila” (kolem roku 1310) a po Dalimilovi kronikář Přibík Pulkava z Radenína (1374), ale i „Kronika česká” Václava Hájka z Libočan (1541). Z ní vychází obecně nejznámější verze příběhu „praotce Čecha” v Jiráskových „Starých pověstech českých”, které jsme si právě přečetli. Údajně tedy „...ze země Charvátské” pocházejí vladykové Čech a „jeho bratr Lech”. Opravdu?

„...V srbském jazyku jest země, jiež Charvátci jest jmě,” píše Dalimil. „V tej zemi bieše lech, jemuž jmě bieše Čech. Ten mužobojstva sě dočini, pro něž svú zemi provini....”

Jirásek vypráví, že v „.. .v Charvátsku se toho času strhly četné boje”, a tak se onen kraj stává nepříznivým pro lid, „.uvyklý žít v pokoji, půdu obdělávat a pěstovat obilí”. Proto se vojvodové Čech a Lech rozhodnou svoji rodnou zemi opustit. Shromáždí poddaný lid a vydají se „.. .na západ slunce”. Jednoho dne Čech ukáže na „.. .vysokou horu před nimi, jež se zdvíhala z rovinné krajiny a nazývala se Říp.” Pod ní si odpočinou. Ráno vystoupí Čech na kopec a pronese: „Vizte, to je ta země, kterou jste hledali. Často jsem vám o ní mluvil a sliboval, že vás do ní uvedu. To je ta země zaslíbená, zvěře a ptáků plná.” Poddaní ji pojmenují po něm - Čechy.

Běžely totiž věky a původní legenda se značně proměnila.

Slovanofil Jirásek třeba osobně domýšlí i zmíněný pozdější odchod „bratra Lecha” do Polska - a hned jsou nám „bratři” Poláci blíž, že?! Jenomže „lech” není jméno bratra, nýbrž titul: „lech = vojvoda”. Pod Říp tedy přivedl svůj lid pouze „lech Čech”.

Žádný bratr - není.

Po historickém jádru této archetypální pověsti pátraly generace historiků i archeologů. Výsledky se poněkud rozcházejí s romantickými představami vlastenců. Už Václav Hájek z Libočan fabuluje, když tvrdí, že „Praotec” přišel do Čech roku 644(!). Dle moderních historiků je „.tento údaj téměř jistě vymyšlený”. Vždyť prý „.kolem Řípu a už vůbec na Řípu samotném podle všeho první Slované, kteří k nám dorazili někdy začátkem 6. století, rozhodně nesídlili,” shodují se moderní vědci. Archeologické vykopávky dále dokazují, že dorazivší kmeny se usadily o něco jižněji: na Slánsku, v okolí Kralup nad Vltavou a v Pražské kotlině. Samotné Podřipsko je osídleno až daleko později, asi tak v 9. století našeho letopočtu.

Závěr je tedy jasný: v době, kdy na české území přicházejí Slované - a děje se tak nejdříve v 9. století n. l. - je území Čech dávno osídleno Kelty. Podle archeologických výzkumů ani zde nejde o žádné násilné zabírání - příchozí asimilují s původními obyvateli. A tak nám nezbývá, než smířit se s faktem, že Praotce z čistého kmene Slovanů jsme nejspíše neměli.

Aještě je tu cosi velmi nečekaného!

Vrah českým „praotcem”?

Podíváme-li se na celou legendu ze širšího historického hlediska, pak na první pohled shledáme, že ona stručná Kosmova latinská verze o příchodu „Čecha” a jeho národa pod Říp, která je jakýmsi úvodem jeho kroniky, byla silně ovlivněna antickými a biblickými vzory. Chybí tu tradovaný výstup na horu. Máme zde jen mlhavé Kosmovo konstatování, že „...tuším kolem hory Řípu mezi dvěma řekami, Ohří a Vltavou, prvá zřídili sídla...”. Tehdy je vedl „Boemus” - tedy nikoliv „Čech”. To až v Dalimilově verzi se poprvé objeví české jméno, stejně jako tvrzení, že Češi „.přišli z Charvátska”.

Je tu i dramatický zvrat, který Jirásek „milosrdně” vypustil: důvodem odchodu našeho Praotce byla totiž - vražda! Dopustil se jí prý „v Charvatsku” onen „lech Čech”. Pak sebral své lidi a uprchl před trestem. Šlo mu nesporně „o krk”. Zastavil se až v divočině pod Řípem. Naším praotcem byl tedy asi - vrah! Ale... kdoví, jak to celé bylo?!

Poklad na Řípu

Podle legendy se hora Říp otevírá vždy na Květnou neděli. Uvnitř je prý možno spatřit veliký palouk, na kterém se pasou koně, okované zlatými podkovami. Opodál může takový šťastlivec, jemuž se podaří vstoupit do hory, spatřit rybník, na němž plavou hejna husí a kachen se zlatým peřím. Také tu prý můžeme nalézt kvočnu z dvanácti zlatými vejci. Ale pozor(!): stejně jako neznáme místo, kde se tajemný Říp otevírá, nevíme ani co si takový návštěvník smí či nesmí odnést, za jakých podmínek vstoupit, jak dlouho bude hora otevřená a za jakých okolností ji lze opustit. I proto uvítáme veškeré nové poznatky čtenářů.

Bájný Čertův vrch

Dle staré pověsti vznikl Říp ve stejnou chvíli jako nedaleký - bájný - Čertův vrch. To se prý vsadil svatý Petr se samotným Ďáblem, kdo z nich postaví vyšší kopec. A jak už to v pozitivních pověstech bývá, Říp samozřejmě vystavěl světec a čertovi se povedla pouze jeho menší karikatura.

Existuje však i verze, že šlo o údajnou sázku Panny Marie... ale logicky vzato: copak by se biblická Panna Maria někdy na přelomu křesťanského věku, kdesi až u Rudého moře, vsázela s čertem o výstavbu jakéhosi sopečného kopce v iluzorně dalekých Čechách, které v té době navíc ještě ani neexistovaly?

I když - pardon - kampak s logikou na báje a pověsti...

Vzpomínky umělců

A co celá ta plejáda zmíněných českých umělců, kteří si z Řípu a Českého středohoří vůbec odnesli nehynoucí inspiraci? Za všechny snad jen čtyři následující.

„Buď zdráv, buď požehnán za vše, cos mi dal:

za šťastný klid, za drahých lící řadu,

za modro hor svých, za svých luhů květy,

za dětství ráje, za jinošské vzlety,

za první lásky věčně sladkou vnadu

a za leckterý žal.

Svatopluk Čech

„Na všechny strany pode mnou se vzdouvala země v trylcích pestrých polí, v krescendu kopců, pohoří, hor, a z ní porůznu, až kam dohlédlo oko, vzpínající se křivkou jako vzepjatý kůň, tyčilo se naše krásné a úchvatné Středohoří, a tato celá země pozdravila ubohou mysl, že srdce mé s radostí poznávalo svůj kraj, kde kámen i mez, les i bystřina a celý duch krajiny mluví v nevýslovné přesvědčivosti a zpívá o plodnosti života, a každý kvítek, oblaka i řeky, tvar i barva, hlas duše, těla i srdce člověka neustále vydává svědectví o vnitřní rodné své podstatě - o svobodě.”

Tak tohle napsal slavný český malíř Emil Filla za jedné z bezesných nocí roku 1943, kdy čekal na smrt v nacistickém koncentračním táboře Buchenwald. Svoji potenciální smrt tam však nakonec přežil a mohl tak ještě roku 1951, krátce před svým definitivním skonem, vyjádřit novější vizi „aktivního” Českého středohoří. Tu pak dne 22. října odeslal v dopise svému příteli Emanuelu Antonovi.:

„Škoda, že jsem nebyl na světě, když ty všechny kopce chrlily lávu a dýmaly čoud a země se třásla, hromy bily a dunělo to a praskalo - jen památka na to nám zůstala a celá krajina tou připomínkou žije a na rozdíl od jiných krajin má v sobě život, drama vzpínání se k nebesům a mluví o vzdoru proti všemu, co tlačí dolů a ponižuje. Nikde není na světě tolik krásy jako tady a lidé to neznají - jen ty o tom víš.”

Tehdy po válce Filla pobýval na zámku v Peruc, kde maloval zdejší fascinující vulkanickou krajinu. Dodnes tu mají jeho pamětní síň.

Aco teprve fascinovaný poeta Karel Hynek Mácha, který poslední týdny před svou smrtí bydlel v historickém domku s výhledem na České středohoří?! V listu svému příteli Hindlovi se vypisuje 9. října 1836, mimo jiné, i z tohoto emociálního výtrysku své citlivé duše:

„Milý Eduarde!

Já jsem v Litoměřicích - a dá Bůh - zůstanu zde několik let. Jsem jakožto amanuensis a spolu praktikant u p. justiciára Durasa. Můj byt v Litoměřicích jest jeden z nejpěknějších, které znám. Celé první poschodí, samozavřití, dva pokoje, zrovna vedle biskupské rezidencí, na kopci, právě nad Labem. Z jednoho okna vidím k východu proti řece k Mělníku na kolik mil, přes pevnost atd. Ze 3 oken hledím od pevnosti kolem Boušovice, Doksany, Libochovice, Třebenice, Košťál, Mlikojedy až k Radobylu, a Hanžburek - náš svatý Hanžburek mi kouká všemi okny do postele, nechť ji postavím kde chci, a ten černý Košťál na obzoru plamenného nebe při západu slunce, a ty modré hory - a ta rovina - a ty skupiny stromů po ní - a ty vinice kolem, v nich ty bílé domky - a to Labe pode mnou - a Hanžburek - Eduarde, to musíte vidět, to se nedá popsat. Z pátého okna koukám do zahrádky na západ a posledním oknem vidím na půlnoc do litoměřických hor až k Auši - ergo - na všecky strany. ,Ten byt mně bohové hor popřáli co svému ctiteli,' psal jsem Strobachovi a teď opakuji s radostí...”

A ještě malý kousek z pera místního rodáka Karla Konráda, který popisuje romantickou krásu Českého středohoří v povídání „Z rodné květnice”:

„.Mé rodné město nebylo dosud vidět.

Ba ani představa chrámové věže neprotkla ještě zdobou své pozdně gotické jehlice obzor. Jen stranorys vrchů vévodil nad zkypřelými základnami lučin a polí této květnici. Obnitkované stehy Oharky.

Azur Středohoří tryská již z úpatí až k zahliněným kráterům vrcholků.

A ty čáry obrysů, které vnukává jako jeskynní kresby do obojživelného povětří, jsou vyplněny pancířem sopečného původu; zrozeny z převratů zemské kůry a z rozmarů domácích bůžků, nesou ztuhlou pečeť své lávoviny v návětrných podobách, nimiž by bezpochyby souhlasila květena přesliček a uhrančivé zbarvení drápů jezinek.

A zatímco táhlá předhoří odděluje šťavelová zeleň (v níž zajisté nechybí luhomílek), plápolavá žluť chovné ohnice, růžové mořené pásy vičence a lány obilnin, jakož i sídelní háje drozdů, strmí Středohoří nad touto rozmáchlou paletou svého úpatí, nad klokotem nížiny Ohře, v pratvarech zauzlených kalichů nebo olbřímích ocúnů, převrácených jako kotel, když jej dělmistr překlopí vzhůru dnem, aby nepopukal vlastním žárem, utajovaným. A vlevo, spíš k straně půlnoční, ztuhla vyvřelina v neosedlaný hřbet dvouhrbého velblouda poblíž dynastie pyramid, kupek sopečné otavy a zátylí kytovců, jimž tisíciletí ohlodaly hlavy, opovrhnuvše bradou koz a ozobím střechýlů; harmonické šíje jednorožců; vpravo dole se pnou nižší kužele, vzácná práce soustružnického vědění, a nad nimi se tyčí zdání tajůmocných hradů, kterým čas strávil erb padajících můstků. A jen za určitého seskupení blankytu rýsují jim mraky svým mléčným prstencem kol temen náznak podsebití, žel, potrhaného pomíjivostí vteřin, tím mživým zrněním tikotů.

.A hle, ze severozápadu se sedlo dvojklaného velblouda, bez třmenů, proměňuje v kukaň.

Z té je, pojednou, ze strany protinožné, kyklopská čepice, hluboko posunutá nad okap řečiště. A přísně domyšlený sloh pyramid se přetavuje v kujnou zvonovinu; a jiné zorné vidění přetvořuje valy i s cimbuřím v turban saracénů, sopečné kužele pak v bájné paznehty - jen Hazenburk, ten pastelový obraz, jediný zůstává rámován osikou vlastních zřícenin; gobeliny tkané mateřídouškami, roje zdivočelých včel.”

Kdo by to vyjádřil lépe?!

Pokračujeme tajemnou alchymickou zahradou

Necháme-li naši národní magickou horu Říp čnít - ve své svérázné majestátnosti - poněkud stranou, mineme ji a vydáme se přímo na sever, před námi se začíná „.. .nejprve cudně, po částech a zvolna, později plně, vášnivě a s nebývalým půvabem, přecházejícím v podmanivou krásu, rozevírat široký pohled na České středohoří,” mazlí se s poetickou krajinou zdejšího „alchymického Ráje” historik Josef Dolejší. „Je to úchvatný pohled, ojedinělý v Evropě a málokdo, kdo tudy projíždí, znovu a znovu jej sledujíc, neodolá, aby pro sebe či pro své spolujezdce nepoznamenal: ,To je ale krása!'”

Dle tohoto znalce českých alchymických zahrad právě vstupujeme do jedné nejpozoruhodnější z nich: „Bizarní rozmanitost a členitost zakonzervovaných sopečných vrchů v panoramatickém obrazu tlumí dech.” Ale nejde tu jen o subjektivní vjemy, nýbrž o zcela objektivní působení magie vesmírných těles, které jsme si my lidé už kdysi dávno symbolicky ztotožnili s pozemskými tvory: „Právě sem dokáže udeřit Býk-Slunce, jehož paprsky se na vrcholcích skal a kopců roztříští do snopů jisker a posléze se spojí ve zvláštní světelné záření - vibrace, které pak setrvávají nad celou krajinou. ozdobí vrcholky, osvobozuje stromy, keře a rostlinstvo všeho druhu od svíravého krunýře tmy a probouzí zrychlený tep života. Stejně se tak děje i lidem stárnoucím uprostřed krajiny. Jakoby se právě napili tekutého zlata - aurum potabile - elixíru života.”

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy České středohoří.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.