S.S.VAN DINE

S. S. Van Dine (1888–1939), vlastním jménem Willard Huntington Wright.

Vystudoval Harvardovu univerzitu a snažil se o kariéru literárního a výtvarného kritika.

Byl americký spisovatel, novinář, literární kritik a editor. Proslul především jako autor detektivek. Od roku 1923, kdy mu lékaři po nervovém zhroucení zakázali těžkou duševní práci, se věnoval hlavně jejich psaní. Dosáhly velkého úspěchu, byly přeloženy do mnoha jazyků a zfilmovány.

Vražda Alvina Bensona

14. června ráno vyvolalo rozruch objevení mrtvoly burziána Alvina Bensona. Seděl v honosném salonu vlastního domu s prostřelenou hlavou v křesle, jako by četl knihu, kterou stále ještě držel v pravé ruce. Vrah střílel sotva ze dvou metrů. Kdo to byl? Kapitán Leacock, snoubenec slečny St. Clairové, jíž se Alvin Benson dvořil a s níž strávil poslední večer? Temperamentní plukovník Ostrander – nebo snad Bensonův nejlepší kamarád Leander Pfyfe, dobrodruh a sukničkář? Bensonova hospodyně? Nebo její mladičká dcera, jež leccos věděla z rodinného soukromí? Psychologická metoda, kterou použil při pátrání Philo Vance, spisovatelův důvěrný přítel a přítel návladního Markhama, dovede pátrání i čtenáře k překvapivému konci.

S.S.VAN DINE

Vražda Alvina Bensona

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Běla Dintrová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-8087997-76-5

I.

Náhodou jsem snídal s Philem Vancem v jeho bytě onoho významného 14. června, kdy objev mrtvoly AIvina H. Bensona vyvolal rozruch, který dodnes neutichl. Abych zdůvodnil, proč v této knize vystupuji v roli vypravěče, musím se krátce zmínit o našem přátelství.

Vance jsem poznal na univerzitě v Harvardu jako uzavřeného, sarkastického studenta práv, jenž byl postrachem profesorů i kolegů. Po dokončení studia jsem vstoupil do otcovy advokátní kanceláře jako mladší partner. Přibližně v době, kdy se mé jméno poprvé objevilo v záhlaví dopisních papírů firmy, vrátil se Vance z pobytu v Evropě. Zemřela mu teta, ustanovila jej hlavním dědicem a já byl pověřen projednáním právních formalit, spojených s převodem přítelova zděděného majetku, což založilo náš poněkud neobvyklý vztah. Díky jemu jsem se jednak účastnil každého vyšetřování, na němž se podílel, ale byl jsem rovněž přítomen při většině neformálních rozhovorů mezi ním a okresním návladním, týkajících se určitých případů.

První, do kterého se můj přítel zapojil, byla vražda Alvina Bensona; nejenže jej proslavila jakožto největší z newyorských causes célèbres, ale dala mu i výtečnou příležitost dokázat vynikající schopnost dedukce.

Když mě tedy toho rána starý Currie, skvělý anglický sluha, který u Vance zastával roli komorníka, majordoma a při mimořádných příležitostech i kuchaře, uvedl do obývacího pokoje, pán domu seděl v hedvábném županu a šedivých semišových trepkách v široké lenošce s otevřeným Vollardovým katalogem Cézannových děl na kolenou.

„Promiň, že nevstávám, Vane,“ přivítal mě nenuceně. „Plnou váhou mi totiž na klíně spočívá vývoj moderního umění.“

To byla jedna z Vanceových vášní. Zdědil dostatek prostředků, aby mohl sbírat umělecké předměty, a měl jich už značné množství. Jeho byt na Východní třicáté druhé ulici – v podstatě dvě patra starého sídla, obdivuhodně upravená na prostorné místnosti s vysokými stropy – byl plný /nikoliv ale přeplněný/ vzácných ukázek východního i západního starého i moderního umění.

Ačkoli byl Vance vyslovený cynik, býval jen zřídkakdy zatrpklý; nejvíce ho charakterizoval prostořeký cynismus Juvenalův a snad nejlépe ho vystihovalo označení „znuděný“. Nicméně nesmírně pozorně sledoval život s odstupem a zájmem vědce, ne ovšem lidumila. Přitom byl nadán mimořádným osobním kouzlem, nedokázali jej pohanět ani lidé, jimž připadlo zatěžko se mu obdivovat.

Jeho neobyčejně hezký obličej nemohly zhyzdit ani asketické, kruté rty, jaké nacházíme na některých medicejských portrétech, či zvyk zvedat v posměšné nadřazenosti obočí. Oblékal se vždycky podle módy – do nejmenšího detailu až puntičkářský dokonale, leč nenápadně.

Právě jsme se s Vancem opřeli v křeslech, abychom si k druhému šálku kávy zapálili cigaretu, když Currie po bouřlivém zazvonění otevřel dveře bytu a do obývacího pokoje uvedl okresního návladního Markhama, zřejmě ne právě dobře naloženého.

„Přicházím ve vážné záležitosti, Vanci. Hrozně spěchám. Zabili Alvina Bensona.“

„Ale to je nepříjemné!“ protáhl Vance. „Bezpochyby si to zasloužil. Ať tak či onak, nevidím ovšem důvod k rozčilování. Přitáhni si židli a napij se výtečné kávy.“ A než mu v tom mohl příchozí zabránit, vstal a stiskl zvonek.

„Dobře, pár minut snad nic nepokazí,“ souhlasil tedy návladní a usedl proti nám.

II.

Newyorský okresní návladní John F. F. Markham zastával svůj úřad teprve několik měsíců, když ho jeden list poctil přezdívkou „čmuchací pes“, a ta mu pak zůstala až do konce jeho činnosti. Během své dosavadní služby dosahoval při vyšetřování takových výsledků, že se o nich v právních i politických diskuzích často hovořilo.

Byl to vysoký, statný muž mezi čtyřiceti a padesáti roky, s hladce vyholenou, spíš mladistvou tváří, která neodpovídala jeho stejnoměrně šedivým vlasům. Podle obecně platných měřítek se nedal považovat za krasavce. Měl však nesporně důstojné vzezření a dokonale společenské vystupování.

Toho rána, kdy seděl ve Vanceově obývacím pokoji proti mně, jsem vycítil, že mu vražda Alvina Bensona působí velké starosti. Kávu rychle vypil. A sotva odložil šálek, náš společný přítel jej se čtveráckým pohledem oslovil:

„Proč ten vážný zájem o odchod jednoho z Bensonů? Nejsi snad náhodou vrah?“

Markham Vanceovo rýpnutí přešel mlčky.

„Právě k Bensonovi jedu. Chceš se připojit? Požádal jsi mě, abych tě jednou k vyšetřování přizval, tak plním slib. Musíš si ale pospíšit. V županu a trepkách tě k případu opravdu nevezmu.“

„Nač tak spěcháš? Ten chlap už nám neuteče – je přece mrtvý.“

„Pohni tělem, nedělám si legraci. Jde o zatraceně vážnou záležitost, podle všeho vyvolá obrovský skandál.“

Vance zazvonil na Currieho a za jeho asistence se oblékl rychlostí, jakou u něho komorník zažil jen málokdy. Pod přítelovým posměšným výrazem se zřejmě skrývala opravdová touha po nové zkušenosti, kterou jeho bystrému, vnímavému mozku takové drama slibovalo.

„O Alvinu Bensonovi jsi jistě slyšel,“ pokračoval okresní návladní. „Dnes ráno telefonovala jeho hospodyně na místní policejní stanici, že ho našla sedět s prostřelenou hlavou v křesle v saloně. Měl jsem chuť nechat případ běžné praxi, ale za půl hodiny volal major Benson, Alvinův bratr, a žádal mě, abych mu prokázal laskavost a vyšetřování se ujal sám. Známe se už dvacet let, nemůžu dost dobře odmítnout. Honem jsem tedy zhltl snídani a vyrazil k Bensonovu domu v Čtyřicáté osmé západní ulici, ale na rohu jsem si vzpomněl na tvé přání. Teď chci od tebe slyšet, jestli máš zájem jet se mnou.“

„Jsi opravdu pozorný,“ zamumlal Vance a obrátil se ke mně. „Pojď, Vane. Prohlédneme si mrtvého Bensona. Jeden z Markhamových ohařů určitě vyčenichá, že jsem toho ničemu nenáviděl, a ze zločinu obviní mne. Budu se cítit bezpečnější s nadaným právníkem po boku… Nenamítáš nic, viď, Markhame?“ „Samozřejmě že ne,“ souhlasil návladní, ačkoliv mi připadlo, že o mou přítomnost zrovna nestojí. Případ mě však už příliš zaujal, než abych se ze slušnosti omluvil. Následoval jsem tedy Vance s Markhamem po schodech dolů.

Cestou mi Markham připadal zamlklý a ustaraný. Teprve když vůz zabočil do Čtyřicáté osmé západní, věcně podotkl:

„Na pár věcí bych vás oba měl upozornit. Podle všeho, jak už jsem povídal, vyvolá vražda značný rozruch, boj o zásluhy a profesionální žárlivost. Policie mě neuvítá s otevřenou náručí a nebude mě chválit za to, že jsem už v tomhle stadiu do vyšetřování vstoupil. Dbejte proto, abyste nikoho nehladili proti srsti. Od začátku je tam můj asistent – předpokládám, že inspektor pověří pátráním seržanta Heathe z oddělení pro vyšetřování vražd, a ten je bezpochyby už teď přesvědčen, že jsem případ převzal jedině kvůli zvýšení své popularity.“

„Copak nestojíš služebně nad ním?“ podivil se Vance. „Ovšemže stojím, a právě tím je situace ještě choulostivější… Nechápejte mě špatně,“ pospíšil si dodat, „Heath je skvělý – vlastně nejlepší z našich policistů. Už sama skutečnost, že mu ta vražda byla přidělena, dokazuje zájem policejního ředitelství na vypátrání Bensonova vraha. Chci, abychom pracovali v atmosféře co nejklidnější, ovšem Heathe vaše přítomnost podráždí…“

„Místo dýmky míru nabídnu přecitlivělému seržantovi jednu ze svých nejlepších régií.“

„Jestli to uděláš, pravděpodobně tě zatkne jako podezřelého,“ zasmál se Markham.

Prudce jsme zarazili před starým kamenným sídlem v horní části Čtyřicáté osmé západní ulice nedaleko Šesté třídy. Byl to výstavnější dům z doby, kdy městští architekti měli dosud na zřeteli krásu a bytelnost. Fasádou odpovídal ostatním budovám v bloku, ale ozdobné štíty a vyřezávané kamenné obložení kolem vchodu a nad okny prozrazovaly přepych a individualitu. Jediný přístup dovnitř umožňovaly dveře, k nimž z ulice vedlo deset širokých kamenných schodů. Vpravo od nich byla dvě velká okna, zajištěná šikmými železnými mřížemi.

Před domem se už shromáždil zástup zvědavců a na schodišti postávalo několik bystře vypadajících mladíků, které jsem odhadl na novináře. Dvířka našeho taxíku otevřel uniformovaný strážník, Markhamovi přeuctivě zasalutoval a důležitě nám uvolnil uličku mezi natlačenými čumily. Sotva další policista poznal Markhama, velice zdvořile pozdravil a odemkl těžké vyřezávané domovní dveře.

V hale nás uvítal zástupce okresního návladního Dinwiddie, vážný, snědý mladý muž s předčasně vrásčitou tváří; budil dojem, že na svých bedrech nese většinu starostí světa.

„Dobré jitro, šéfe,“ pozdravil Markhama s očividnou úlevou. „Opravdu mě těší, že jste přijel. Tenhle případ nám dá zabrat. Běžná vražda, ale bez jediného náznaku kudy se dát.“

Markham zasmušile přikývl a vedle Dinwiddieho hlavy pohlédl do salonu.

„Koho tu máme?“ zeptal se.

„Celé oddělení – od vrchního inspektora až dolů,“ odpověděl Dinwiddie a pokrčil rameny, jako by uvedený fakt představoval pro všechny špatné znamení.

Vtom se ve dveřích pokoje objevil vysoký, statný muž středního věku s růžovou pletí a krátce přistřiženým bílým knírkem. Jakmile Markhama spatřil, upjatě k němu přistoupil. Rázem jsem v něm poznal vrchního inspektora O’Briena, velitele oddělení. Důstojně se pozdravili a Markham pak představil Vance a mne. Inspektor O’Brien nám každému věnoval krátké, němé kývnutí a vrátil se do pokoje s Markhamem, Dinwiddiem, Vancem a mnou v patách.

Do prostorné, téměř čtvercové místnosti s vysokým stropem jsme vstoupili širokými dvoukřídlými dveřmi. Do ulice vedla dvě okna a v severní zdi, až docela vpravo, se do dlážděného dvora otvíralo další okno. Vlevo od něho se zasunovacími dveřmi vcházelo do jídelny.

Pokoj vyvolával dojem okázalého přepychu. Na stěnách viselo několik závodních trofejí a krásně zarámovaných obrazů dostihových koní. Skoro celou podlahu kryl pestrý orientální koberec. Uprostřed východní stěny byl proti vchodu krb s řezanou mramorovou římsou a vpravo přes roh pianino z ořechového dřeva s mosazným kováním. Dále v místnosti byla zasklená knihovna, čalouněná pohovka, nízká benátská stolička vykládaná perletí, stojan z týkového dřeva s velkým samovarem a ve středu pokoje stál dlouhý stůl s intarzovanou deskou. Při jeho kratší straně, co nejblíž ke dveřím do haly, odpočívala ve velkém proutěném křesle s vysokým opěradlem ve tvaru vějíře mrtvola Alvina Bensona v tak přirozené poloze, až člověk mohl očekávat, že se na něj otočí s otázkou, proč rušíme jeho soukromí. Hlavu měl položenou na opěradle, pravou nohu pohodlně přehozenou křížem přes levou. Pravá paže spočívala na stole, levá visela podél křesla. Nejpřirozeněji však působila knížka, kterou držel v pravé ruce tak, že palec označoval stránku, kam zřejmě dočetl.

Střelen byl zpředu do čela a malý okrouhlý otvor po kulce se černal sraženou krví. Velká tmavá skvrna na koberci za křeslem prozrazovala silné krvácení vyvolané střelou, která proletěla mozkem. Nebýt těch strašných příznaků, dalo by se soudit, že jenom na chvíli přestal číst a opřel se, aby si odpočinul.

Na sobě měl starý domácí kabátek a červené trepky, ale dosud kalhoty od smokingu a večerní košili, třebas s odepjatým límcem. Nepůsobil přitažlivě, protože byl skoro holohlavý a víc než obtloustlý. Ochablá tvář a nateklý krk bez těsného límečku dvojnásob vynikly. Po krátké prohlídce jsem se znechuceně otřásl.

Dva hřmotní chlapíci pozorně zkoumali mříže na oknech do ulice. Zřejmě je obzvlášť zajímala místa, kde byly tyče zacementovány do zdiva. Jeden mříž dokonce uchopil oběma rukama, a aby vyzkoušel, zdali pevně drží, zacloumal s ní jako orangutan. Jiný, středně vysoký elegantně oděný detektiv s úzkým světlým knírkem, se skláněl nad roštem plynového krbu a upřeně zíral na zaprášená umělá polena. U vzdálenějšího konce stolu stál se založenýma rukama podsaditý človíček v modrém seržovém obleku a měkkém klobouku a hleděl na tichou postavu v křesle. Mhouřil tvrdé, světle modré oči a hranatou bradu bojovně vysouval vpřed, snad v naději, že odhalí vraha pouze hlubokým soustředěním.

Dalšího detektiva, kapitána Carla Hagedorna, který u okna pozoroval klenotnickou lupou malý předmět na dlani, jsem znal jako největšího amerického odborníka v oboru střelných zbraní. Byl to rozložitý, těžkopádný padesátník s širokými rameny, kulatou, mimořádně velkou hlavou a ušima, které vypadaly zamáčklé do lebky. Rty mu plně kryl nepěstěný prokvetlý vous.

Vzadu v místnosti nedaleko dveří do jídelny postávali ve vážném hovoru inspektor William M. Moran, velitel kriminálního oddělení, a seržant Ernest Heath z oddělení pro vyšetřování vražd, o němž se už Markham zmínil.

Sotva jsme za vrchním inspektorem O’Brienem vkročili do pokoje, všichni na okamžik ustali ve své činnosti a okresního návladního uvítali poněkud rozladěným, byť i uctivým pohledem. Jediný kapitán Hagedom na Markhama pouze letmo zašilhal a pokračoval ve studiu drobného předmětu na dlani. Inspektor Moran a seržant Heath zbytečně obřadně k návladnímu přistoupili. Po důkladném potřesení rukou – časem jsem poznal, že to byl takřka nábožný rituál mezi členy policie a úřadem návladního – Markham představil Vance i mne a stručně nastínil důvod naší přítomnosti. Inspektor se přátelsky uklonil na znamení, že mu naše dotěrnost nevadí, ale neuniklo mi, že Heath Markhamovo vysvětlení nevzal na vědomí a dál se chová, jako bychom neexistovali.

Inspektor Moran, bezvadně oblečený bělovlasý šedesátník s hnědým knírkem, se od ostatních v místnosti značně lišil; připomínal spíš úspěšného makléře z Wall Street než policejního důstojníka.

„Případ jsem přidělil seržantu Heathovi, pane Markhame,“ upozornil tichým, příjemně modulovaným hlasem. „Zdá se, že nás čeká hodně problémů, než ho uzavřeme. Sám vrchní inspektor považoval za nutné poskytnout nám svou přítomností morální podporu. Je tu od osmi hodin. Já teď snad už půjdu,“ dodal. „Vytáhli mě z postele v půl osmé a doposud jsem nesnídal. Teď mě tu stejně nebude potřeba, když jste tady vy… Na shledanou.“

Po jeho odchodu se Markham obrátil na svého zástupce.

„Postaráte se o tyhle dva pány, Dinwiddie? Neznají naši práci a chtěli by do ní vniknout. Vyložte jim, co potřebují znát, než si trochu popovídám se seržantem Heathem.“

Dinwiddie se úkolu dychtivě chopil – nejspíš uvítal příležitost s někým si pohovořit a uvolnit tím rozčilení, které musel krotit. Zatímco jsme všichni tři spíš instinktivně mířili k zavražděnému, zaslechl jsem, jak Heath nevlídně prohodil:

„Odteďka asi vyšetřování povedete sám, pane Markhame.“

Po tom, co okresní návladní povídal o rivalitě mezi policií a jeho úřadem, mě zajímala Markhamova reakce. Pohlédl na seržanta s přátelským úsměvem a zavrtěl hlavou.

„Vůbec ne. Budeme spolupracovat a chci, abychom v tom oba měli od začátku jasno. Nebyl bych tu totiž, kdyby mě major Benson telefonicky nepožádal o pomoc. A hlavně mi záleží na tom, aby mé jméno zůstalo stranou. Všeobecně se ví – a pokud ne, brzy to ve známost vejde –, že major je můj starý, dobrý známý. Bude tedy v každém ohledu lepší mě z případu vynechat. A teď se dáme do díla, seržante.“

III.

Okresní návladní přistoupil s Heathem k mrtvole a spolu se na ni zadívali.

„Jak vidíte, byl zastřelen zpředu,“ upozornil seržant. „Kulka proletěla lebkou a zaryla se do dřevěného obložení. „ Ukázal na poškozené místo nad podlahou u okna blíže k hale. „Našli jsme prázdnou nábojnici a kulku má kapitán Hagedom. Je na ní něco zvláštního, kapitáne?“ oslovil odborníka na střelné zbraně.

Hagedom zvedl pomalu hlavu a krátkozrace na Heathe zamžoural. Teprve po chvilce nezdvořilého mlčení zvolna ucedil přesnou odpověď:

„Je to kulka z armádní automatické pětačtyřicítky.“

„Tušíte, z jaké asi vzdálenosti pachatel na Bensona vystřelil?“ zajímalo Markhama.

„Jistě, pane,“ odpověděl Hagedom svým rozvážným monotónním hlasem. „Z necelých dvou metrů.“

„Na kapitánův odhad můžete vzít jed,“ zavrčel Heath s dobráckým nadhledem. „Menší kalibr by člověka nevyřídil, zato tyhle vojenské náboje s ocelovou špičkou vniknou do lebky jako do sýra. Ale aby proletěl až do obložení, musel vrah držet zbraň hodně blízko. A protože na obličeji mrtvého nezůstaly žádné stopy po střelném prachu, můžete se na kapitánův odhad spolehnout.“

Vtom bylo slyšet, jak kdosi otevřel a zabouchl domovní dveře, a do místnosti vrazil vrchní policejní lékař doktor Doremus v doprovodu svého asistenta. Markhamovi a O’Brienovi podal ruku, Heathovi kamarádsky zasalutoval a na mrtvolu se kysele ušklíbl.

„Copak to tu máme?“ protáhl. Ke křeslu přistoupil s tvrdou necitelností, dokazující dlouhou praxi. Napřed si podrobně prohlédl tvář – soudím, že hledal stopy po střelném prachu –, potom se zadíval na díru v čele a pak na roztřepenou ránu vzadu v týle. Nakonec mrtvému zvedl ruku, zahýbal mu prsty a hlavu natočil trochu ke straně.

„Můžeme ho položit na pohovku?“ zeptal se Heathe.

Seržant se tázavě obrátil na Markhama. Když návladní přisvědčil, kývl Heath na dva muže u oken a přikázal jim, aby tělo přenesli. V posmrtném ztuhnutí svalů zůstalo v sedící poloze, dokud lékař a jeho asistent údy nenarovnali. Jakmile mrtvolu svlékli, doktor Doremus začal pátrat po dalších ranách. Mimořádnou pozornost věnoval pažím a dlaním. Konečně se napřímil a velkým pestrým kapesníkem si otřel ruce.

„Kulka proletěla lebkou a vyšla dole vlevo. Našli jste ji, že? Byl zastřelen v bdělém stavu, smrt nastala okamžitě – nejspíš si ani neuvědomil, že ho něco zasáhlo… Je mrtvý asi – no, řekl bych osm hodin. I déle.“

„Tedy asi tak od půl jedné v noci?“ vyhrkl Heath.

Lékař se podíval na hodinky.

„Snad... Ještě něco?“

Nikdo neodpověděl. Teprve po chvíli se ozval inspektor.

„Pitevní nález bychom rádi dostali hned dnes, doktore. Půjde to?“

„Klidně,“ přisvědčil lékař a zaklapl svůj kufřík, „pokud mrtvolu odešlete do márnice co nejdřív.“ Po obřadném potřásání rukou odkvapil.

„Zavolejte na ředitelství, Burke, ať sebou hnou,“ vyzval Heath detektiva stojícího u stolu. „Pak se vraťte do kanceláře a počkejte tam na mě.“

Burke zasalutoval a zmizel. Seržant se otočil k jednomu z mužů, kteří se věnovali okenním mřížím.

„Tak co, Snitkine?“

„Drží pevně, jako ve věznici. Obě. Těmi okny sem nikdo nevlezl.“

„Díky. Můžete odejít s Burkem.“

Sotva zmizeli, položil na stůl dva cigaretové oharky chlapík v elegantním modrém seržovém obleku a měkkém klobouku, do jehož pracovní sféry patřil zřejmě krb.

„Našel jsem je pod umělými poleny, seržante,“ vysvětlil lhostejně. „Je toho málo, ale víc tu opravdu není.“

„Dobrá, Emery.“ Heath na špačky vrhl nespokojený pohled. „Ani vás tu už nepotřebuju. Sejdeme se v kanceláři.“

„Já snad taky půjdu,“ zabručel Hagedom a těžkopádně k nám přistoupil. „Projektil si ale ještě chvíli nechám. Má jakési zvláštní rýhy.“

„Klidně, kapitáne,“ usmál se blahosklonně Heath. „Co bych s ním dělal? Jen se neopovažte ho ztratit!“

„Bez obav,“ slíbil Hagedom přehnaně vážně, a aniž okresnímu návladnímu či vrchnímu inspektorovi věnoval jediné slůvko rozloučení, jako zvláštní obrovský živočich se odkolébal z místnosti.

Vance, který až dosud stál vedle mne u dveří, vyšel za kapitánem do haly, kde spolu několik minut tiše rozmlouvali. Ačkoli jsem nebyl tak blízko, abych vyslechl celý rozhovor, neunikly mi jednotlivé výrazy jako „dráha letu“, „počáteční rychlost střely“, „úhel dopadu“, „náraz“, a uvažoval jsem, co proboha ten Vanceův neobvyklý zájem mohlo vyvolat. Jakmile Vance Hagedomovi za informace poděkoval, vstoupil do haly inspektor O’Brien a dobrácky se usmál.

„Pilně se učíte, že?“ prohodil, nepočkal však na odpověď a vybídl Hagedoma: „Pojďte, kapitáne, svezu vás do města.“

„Máte místo i pro Dinwiddieho, inspektore?“ zeptal se Markham, když tu nabídku zaslechl.

„Ovšem, pane návladní.“

Všichni tři odešli a Vance, Heath, Markham a já jsme zůstali v pokoji sami. Jako na rozkaz jsme se posadili – Vance si vybral židli u dveří do jídelny, přímo proti křeslu, v němž byl Benson zastřelen.

Od příchodu sem mě přítelovo chování velice zajímalo. Když vstoupil do salonu, zdánlivě bez cíle jím prošel, všímal si různých předmětů a tu a tam odhadoval vzdálenost jednotlivých kusů nábytku. Nakonec se sklonil ke stopě, kterou v dřevěném obložení zanechala střela. Několik minut postál před mrtvolou a soustředěně studoval její polohu; nejvíce jej zaujaly zkřížené nohy. Posléze se vrátil k Dinwiddiemu a ke mně a od dveří netečně sledoval ostatní detektivy, dokud nevyklidili pole.

Sotva jsme se teď usadili, objevil se strážník hlídkující ve vestibulu a ohlásil příchod policisty z místní stanice. Za okamžik před námi stanul černovlasý Ir v civilu. Heathovi zasalutoval, ale jakmile poznal okresního návladního, podal hlášení jemu.

„McLaughlin ze stanice ve Čtyřicáté sedmé západní ulici, pane,“ představil se. „Včera v noci jsem byl na pochůzce. Kolem dvanácté mě před tímhle domem zaujal velký šedivý cadillac s rozsvícenými světly. Všiml jsem si ho hlavně proto, že mu vzadu z kufru vyčnívalo rybářské náčiní. Jen co jsem ráno uslyšel o té vraždě, informoval jsem o voze seržanta na stanici a ten mě poslal za vámi.“

„Výborně – může to něco znamenat. Jak dlouho tu auto podle vás stálo?“

„Určitě přes půl hodiny. Bylo tady už před půlnocí a při návratu z obchůzky asi tak v půl jedné jsem ho před domem ještě viděl. Při další cestě už ne.“

„Nezahlédl jste nikoho, kdo by vypadal jako majitel? Třeba mohl sedět v autě nebo přecházet kolem?“

„Bohužel, pane.“

Během McLaughlinova hlášení projevoval Vance ospalý nezájem. Teď potlačil zívnutí, vstal a zamířil ke stolu, kde zdvihl jeden z cigaretových oharků nalezených v krbu. Nehtem palce roztrhl papírek a tabák si přidržel u nosu.

„Co to děláte?“ Heath, který jej podrážděně sledoval, se předklonil.

Vance udiveně zdvihl oči.

„Pouze čichám k tabáku,“ vysvětlil s blahosklonnou nadřazeností. „Je velmi jemný a lahodně namíchaný.“

Svaly v Heathových tvářích zlostně zacukaly.

„No – radši to položte,“ poradil a prohlédl si mého přítele shora dolů a zas nahoru. „Jste snad znalec tabáku?“ sekl se špatně skrývanou ironií.

„Kdepak!“ zvolal Vance sladce. „Mou specialitou jsou kartuše na skarabech ptolemaiských dynastií.“

„V tomhle stadiu vyšetřování by ses opravdu neměl ničeho dotýkat, Vanci,“ zasáhl Markham diplomaticky. „Nikdy nevíš, co se může ukázat jako důležité. Ty nedopalky třeba představují závažný důkaz.“

Heath nic nedodal, dokonce se přiměl k neveselému úsměvu. Zřejmě pochopil, že s přítelem okresního návladního jednal příliš zostra, třebas si výtku zasloužil. Ovšem nebyl žádný patolízal, znal svou cenu a podle toho se také choval. Svěřené úkoly plnil s mrzutým nezájmem o vlastní prospěch a povahovou neústupnost, spojenou s ryzostí charakteru, jeho nadřízení uznávali a hodnotili.

Byl vysoký, statný, ale pružný, s ušlechtilými pohyby trénovaného zápasníka. Měl tvrdé, modré, podivuhodně jasné a pronikavé oči, malý nos, oválnou bradu a přísná ústa se rty jakoby trvale stisknutými. Ačkoliv už dávno překročil čtyřicítku, nejevily jeho vlasy, na konečcích zvlněné, ani náznak šedivění. Mluvil sice důrazně, avšak jen zřídkakdy křičel. V mnoha směrech odpovídal běžné představě detektiva.

„Jak tedy situace vypadá, seržante?“ otázal se Markham. „Dinwiddie mi předložil jen holá fakta.“

Heath si odkašlal.

„Bensonova hospodyně, paní Platzová, zavolala krátce před sedmou na místní stanici, že našla pána mrtvého, a požádala, aby do domu někoho poslali. Ze stanice tu zprávu přirozeně předali ředitelství. Mě tam nezastihla, službu měli Burke a Emery. Uvědomili inspektora Morana a přijeli sem. Tady už čenichalo několik zdejších policajtů. Když inspektor posoudil situaci, zatelefonoval mi, ať se rychle dostavím, a přizval rovněž kapitána Hagedoma. Ten dorazil těsně před vámi. Pan Dinwiddie přišel hned po inspektoru O’Brienovi, krátce přede mnou. Okamžitě jsem paní Platzovou vyslechl a moji lidé prohledali dům.“

„Kde je hospodyně v tuhle chvíli?“ zajímalo Markhama.

„Nahoře, hlídá ji jeden z místních strážníků. Platzová tu bydlí.“

„Proč jste doktorovi zdůraznil čas půl jedné?“

„Hospodyně mi řekla, že v tu dobu zaslechla ránu, a mě hned napadl výstřel. A teď věřím, že to výstřel byl. Nasvědčuje tomu řada okolností.“

„Měli bychom si s Platzovou pohovořit znovu,“ usoudil Markham. „Ale předtím mi povězte: našel jste v pokoji něco nápadného, z čeho by se dalo vycházet?“

Heath téměř neznatelně zaváhal, než z kapsy vytáhl dámskou kabelku a dlouhé bílé rukavice z kozinky. Oboje hodil před návladního na stůl.

„Jen tohle,“ prohodil. „Jeden z místních strážníků to našel tamhle na rohu krbové římsy.“

Po zběžné prohlídce rukavic Markham otevřel kabelku a vysypal její obsah na stůl. Byla z jemné zlaté síťoviny, nezvykle malá a uzávěr měla posázený drobnými safíry. Uvnitř našli ploché pouzdro na cigarety z měňavého hedvábí, zlatou lahvičku s parfémem Fleurs ďAmour; pudřenku, krátkou cigaretovou špičku z jantaru, zlaté pouzdro s rtěnkou, jemný vyšívaný kapesníček s monogramem M. St. C. a patentní klíč.

„Ten by nám mohl hodně pomoct,“ ukázal Markham na kapesník.

„Ovšem,“ přisvědčil Heath. „Podle mého názoru patří kabelka ženě, s níž Benson trávil včerejší večer. Hospodyně mi řekla, že odcházel ve smokingu. Neslyšela prý ale, kdy se vrátil. Určitě by nemělo být těžké slečnu M. St. C. najít.“

Návladní vzal do ruky pouzdro na cigarety, a jak je zvedl dnem vzhůru, vysypalo se trochu suchého tabáku na stůl. Heath najednou vstal, sebral nedopalek nalezený v krbu a podíval se na něj.

„Může to být zbytek cigarety z toho pouzdra,“ usoudil. „Byla to zřejmě dámská cigareta, navíc vykouřená ze špičky.“

„Dovolím si vám odporovat, seržante,“ protáhl Vance. „Na konci náustku je stopa po rtěnce. Není příliš patrná, protože náustek je zlatý.“

Heath na něj upřel pronikavý pohled; byl příliš překvapený, aby projevil nevoli. Po nové prohlídce nedopalku se na Phila Vance znovu otočil.

„Třeba z těch tabákových zbytků taky poznáte, jestli ta cigareta pocházela z tohohle pouzdra,“ rýpl ironicky.

Vance lenivě vstal, pouzdro zvedl, doširoka je rozevřel a nad stolem vyklepal. Ukazováčkem pak zajel pod ohyb, odkud vylovil krátkou cigaretu, která tam zapadla.

„I pouhým okem je vidět, že jsou stejné — nemyslíte, seržante?“

Heath se dobrácky usmál a cigaretu i špičku uložil do obálky, kterou označil a zastrčil do kapsy.

„Teď víme, že majitelka kabelky sem včera s Bensonem přišla a zůstala tu tak dlouho, než vykouřila dvě cigarety,“ shrnul Markham.

„Zbývá už jen určit, kdo to je,“ dodal Heath.

„Je nejspíš bruneta – pokud vám to pomůže,“ prohodil Vance.

„Proč myslíš?“ podivil se Markham.

„No, jestli není, měla by se poradit s kosmetičkou, jak se správně líčit. Vidím, že používá pudr Rachel a tmavou rtěnku, a to blondýny prostě nemůžou, kamaráde.“

„Podřizuji se pochopitelně tvému odbornému názoru,“ usmál se návladní a obrátil se k Heathovi: „Budete asi muset hledat brunetu, seržante.“

IV.

„Teď snad bychom si prohlédli dům,“ navrhl Markham. „Vy jste se s ním už jistě podrobně seznámil, seržante, ale i já si chci ujasnit jeho uspořádání. A navíc nehodlám vyslýchat hospodyni, dokud neodvezou mrtvolu.“

„Souhlasím, pane.“ Heath vstal. „Rád si to tu projdu znovu.“

Všichni čtyři jsme zamířili halou a z ní chodbou do zadní části budovy. Na samém konci chodby vedla vlevo dvířka do sklepa, teď však byla zavřená a zamčená.

„Sklep slouží jen jako skladiště,“ vysvětlil seržant, „a dveře z něj do ulice jsou zahrazené. Platzová spí až docela nahoře. Benson tady bydlel sám, i když je tu spousta hostinských pokojů. Kuchyň je v přízemí.“

Otevřel protější dveře a přímo z chodby jsme vstoupili do nevelké moderní kuchyně. I její dvě vysoká okna, obrácená do dlážděného dvora, zajišťovaly mříže. Létacími dveřmi se šlo do jídelny a odtud do salonu. Obě okna jídelny, rovněž zamřížovaná, vedla na dvoreček – byl to jen širší světlík – mezi Bensonovým a sousedním domem.

Vrátili jsme se do chodby, kde jsme na okamžik postáli u paty schodiště.

„Vidíte sám, pane Markhame, že vrah musel přijít hlavním vchodem,“ upozornil Heath. „Jinudy se dovnitř dostat nemohl. Osamělý Benson se bál zlodějů. Jediné nezamřížované okno je vzadu v saloně zamčené a navíc ústí jen do uzavřeného dvora.“

„Odpusťte mi poznámku,“ ozval se Vance. „Vraha přece do domu pustil sám Benson.“

„Ano?“ opáčil Heath bez nadšení. „No, to zjistíme později – aspoň doufám.“

Vystoupili jsme nahoru a nad salonem vešli do Bensonovy ložnice, jež byla přísně, nicméně pohodlně zařízená a pečlivě uklizená. Rozestlaná postel prozrazovala, že v ní té noci nikdo nespal. Rolety byly stažené. Bensonův smokingový kabát visel přes židli, bílý límeček a černý motýlek ležely na lůžku, kam je zřejmě po návratu domů odhodil. Večerní střevíce stály pod postelí. Ve sklenici s vodou na nočním stolku byla protéza se čtyřmi umělými zuby a na prádelníku spočíval dokonale provedený příčesek. Ten vzbudil Vanceův mimořádný zájem. Přistoupil a prohlédl si ho zblízka.

„Věděl jsi, Markhame, že tvůj zesnulý přítel nosí paruku?“ zeptal se.

„Tušil jsem to,“ zněla lhostejná odpověď.

Heath, který zůstal na prahu, se zdál být trochu netrpělivý.

„V tomhle patře je už jen jeden pokoj,“ vysvětlil, když nás chodbou vedl dál. „Prý pro hosty, jak tvrdí hospodyně.“

Markham i já jsme do dveří nakoukli, zato Vance zůstal u zábradlí na vrcholku schodů; uspořádání Bensonova obydlí ho zřejmě nezajímalo, a zatímco my ostatní jsme zamířili do dalšího poschodí, odloudal se dolů do haly. Když jsme pak po prohlídce sešli do přízemí, letmo si pročítal tituly v Bensonově knihovně.

Sotva jsme sestoupili ze schodů, otevřely se dveře a vkročili dva zřízenci ze sanitky. Otřásl jsem se nad neomaleným způsobem, jakým mrtvolu přikryli, naložili na nosítka a ta pak zasunuli do vozu.

„Teď myslím nastala vhodná chvíle na rozhovor s paní Piatzovou,“ usoudil Markham a Heath od paty schodů křikl nahoru rozkaz.

Po něm se do salonu dostavila šedovlasá žena středního věku v doprovodu strážníka v civilu; z koutku rtů mu visel velký čoudící doutník. Hospodyně patřila k prostým, staromódním ženám mateřského typu, měla klidný, laskavý obličej. Vzbudila ve mně dojem vysoce schopné osoby, nepropadající příliš hysterii, ačkoliv se zdálo, že dovede mlčet z prohnanosti, což patřívá k vlastnostem nevzdělanců.

„Posaďte se, paní Platzová,“ vybídl ji Markham vlídně. „Jsem okresní návladní a chci vám položit několik otázek.“

Usedla na nečalouněnou židli u dveří a vyčkávala; těkala přitom nervózně pohledem z jednoho na druhého. Markhamův tichý, vemlouvavý hlas ji však podle všeho uklidňoval, takže odpovídala čím dál plynněji. Hlavní fakta čtvrthodinového výslechu lze shrnout takto:

Čtyři roky spravovala Bensonovi domácnost jako jediná služebná. Bydlela přímo v domě, pokoj měla v nejvyšším patře.

Včera odpoledne se Benson z kanceláře vrátil nezvykle brzy – kolem čtvrté hodiny – a oznámil, že nebude doma večeřet. Zůstal zavřený v saloně až do půl sedmé, kdy se šel nahoru převléknout. Při odchodu asi v sedm hodin se nezmínil, kam jde, jen hospodyni upozornil, že na něj nemusí čekat, což patřilo k jejím povinnostem, pokud si hodlal přivést návštěvu. Tehdy jej naposledy viděla živého. Neslyšela, kdy se vrátil.

Ulehla přibližně v půl jedenácté, a poněvadž bylo horko, nechala dveře pokoje otevřené. Probudila ji rána. Rozsvítila lampičku na nočním stolku a na budíčku viděla, že je půl jedné. Právě ta na Bensona nikterak pozdní hodina ji uklidnila: Kdykoliv si večer vyrazil, nikdy se nevrátil před druhou ráno. A to ji spolu s tichem v domě utvrdilo v názoru, že se vzbudila výstřelem z výfuku jedoucího auta. O události víc nepřemýšlela a znovu usnula.

Ráno v sedm sešla jako obvykle dolů za svými povinnostmi a cestou k domovním dveřím, když šla pro mléko a smetanu, zahlédla Bensona v křesle. Rolety v pokoji byly stažené, a tak si myslela, že usnul vsedě. Ale sotva si povšimla, že drží knížku, a přitom bylo zhasnuto, přistoupila k němu. Uviděla ránu po střele, pochopila, že je mrtvý, a okamžitě z haly zatelefonovala na policii. Potom si vzpomněla na Bensonova bratra, majora Anthonyho Bensona, a zavolala i jemu. Dorazil skoro současně s policisty ze stanice v Západní čtyřicáté druhé ulici. Vyptal se jí na podrobnosti, pohovořil s policisty a odešel před příchodem vyšetřovatelů z ředitelství.

„Ještě pár otázek, paní Platzová,“ řekl Markham, když si pročetl poznámky, „a pak už vám dám pokoj… Postřehla jste poslední dobou v chování pana Bensona něco, co by ve vás mohlo vzbudit podezření, že má nějaké starosti nebo dejme tomu před něčím strach?“

„Ne, pane,“ odpověděla bez váhání. „Během posledního týdne mi připadal… v mimořádně dobré náladě.“

„Většina oken v přízemí je zamřížovaná. Hodně se bál zlodějům

„No – ani ne,“ zaváhala. „Spíš prohlašoval, že když policie za nic nestojí, s prominutím, pane, musí se v tomhle městě každý o sebe postarat sám, jestli nechce o všecko přijít.“

Markham se otočil na Heathe a nahlas se zachechtal.

„To byste měl obzvlášť vypíchnout ve svém hlášení, seržante,“ ušklíbl se a znovu oslovil paní Platzovou: „Znáte někoho, kdo třeba pana Bensona nenáviděl?“

„O nikom takovém nevím,“ zdůraznila. „On byl v mnoha směrech podivín, ale snad každý ho měl rád. Prostě nechápu, proč by ho někdo chtěl zabít.“

Markham znovu nahlédl do svých zápisků.

„Zatím asi víc nepotřebuji. A jak vy, seržante? Máte nějaké další otázky?“

Heath okamžik uvažoval.

„Nic mě zrovna nenapadá, ale nevzdalujte se z domu, paní Platzová, dokud nedostanete povolení vycházet,“ dodal a upřel na ženu chladné oči. „Nesmíte s nikým mluvit – jasné? Dva z mých mužů tu chvíli zůstanou.“

Vance během výslechu něco načmáral na prázdnou stránku svého zápisníčku, a zatímco Heath hovořil, lístek vytrhl a podal Markhamovi. Ten si sdělení zamračeně přečetl a našpulil rty. Pak po krátkém rozmýšlení hospodyni znovu oslovil.

„Uvedla jste, že pana Bensona měl každý rád. Vy taky?“

Sklopila zrak.

„Víte, pane – já pro něj jen pracovala. Ale nemůžu si na jeho chování stěžovat.“ Na rozdíl od svého tvrzení budila dojem, že Bensona příliš nemilovala, nebo jí na něm aspoň leccos vadilo. Markham však tento bod dále nerozbíral.

„Mimochodem,“ dodal jenom, „vlastnil pan Benson střelnou zbraň? Kupříkladu pistoli?“

Poprvé během rozhovoru projevila rozčilení, dokonce strach.

„Myslím, že ano, pane,“ připustila nejistě.

„Kam ji ukládal?“

Hospodyně na něj upřela neklidný pohled, kterým trochu uhnula, jako by zvažovala, má-li mluvit otevřeně. Pak tiše odpověděla:

„Do tajné zásuvky ve stole. Musíte stisknout ten mosazný knoflík.“

Heath vyskočil, a když uposlechl jejího pokynu, vyjela nevelká mělká zásuvka. V ní ležela osmatřicítka s rukojetí vykládanou perletí. Vyňal ji a prohlédl si zásobník.

„Je plný,“ oznámil stručně.

Po ženině obličeji se rozlil výraz nesmírné úlevy. Hlasitě si oddechla. Markham vstal a přes Heathovo rameno se na pistoli podíval.

„Radši ji vezměte do úschovy, seržante,“ poradil, „ačkoliv zatím nevím, jak do případu zapadá.“ Znovu se posadil, přečetl si opět Vanceův vzkaz a zase hospodyni oslovil:

„Ještě otázku, paní Platzová. Podle vaší výpovědi se pan Benson vrátil domů brzy a do večeře zůstal v tomhle pokoji. Navštívil ho v té době někdo?“

Upřeně jsem ženu pozoroval a připadlo mi, že rychle sevřela rty. Určitě se ale před odpovědí v židli napřímila.

„Pokud vím, nebyl tu nikdo.“

„Jistě byste slyšela zvonit a šla byste otevřít, viďte?“ naléhal Markham.

„Nikdo tu nebyl,“ zopakovala poněkud nevrle.

„A neozval se zvonek ani potom, když jste si šla lehnout?“

„Ne, pane.“

„Probudil by vás ze spánku?“

„Ovšem. Jeden je hned za dveřmi mého pokoje a stejný v kuchyni. Oba drnčí současně.“

Markham poděkoval a propustil ji. Sotva odešla, otočil se tázavě k Vanceovi.

„Co jsi sledoval svým dotazem?“

„Snad jsem trochu opovážlivý, ale když ta ženská tolik vynášela popularitu mrtvého, zdálo se mi, že lehce přehání. V její chvále zaznělo bezděčné protiřečení, které mě přivedlo na myšlenku, že k svému pánovi zrovna horoucí lásku nechovala.“

„A proč ten zájem o střelné zbraně?“

„Vyplynul z tvých dotazů na zamřížovaná okna a Bensonův strach ze zlodějů,“ vysvětloval Vance. „Pokud se bál lupičů, měl nejspíš po ruce zbraň, nemyslíš?“

„Vaše zvědavost nám aspoň vynesla malou hezkou pistolku, i když pravděpodobně nepoužitou.“ Dobrácký posměch v seržantových slovech přešel Vance mlčky.

„Proč ses zajímal o návštěvníky, Vanci? Zřejmě tady nikdo nebyl.“

„Z pouhého rozmaru. Zmocnila se mě neodolatelná touha slyšet odpověď paní Platzové.“

Heath se na mého přítele zvědavě zadíval. Změnil svůj původní názor a začal tušit, že se pod Vanceovým nenuceným chováním skrývá něco mnohem hlubšího, než si ze začátku představoval. Nebyl docela spokojen s Vanceovým vysvětlením a umínil si, že odhalí, z jakého důvodu měl návladní rozšířit výslech hospodyně. Prohnaný Heath dovedl číst v lidech, jenže Vance se lišil od těch, s nimiž seržant obvykle přicházel do styku, proto pro něj zůstával hádankou.

Nakonec svého prohlížení zanechal a přitáhl si židli ke stolu.

„Teď bychom si měli rozdělit práci, pane Markhame,“ navrhl rázně, „aby se naše činnost nekřížila. Čím dřív určím úkoly svým chlapům, tím líp.“

Markham ochotně přikývl.

„Vyšetřování řídíte sám, seržante. Já jsem tu, jen abych případně pomohl.“

„To je od vás velmi hezké, pane,“ protáhl Heath, „ale mně se zdá, že budeme mít všichni dost práce… Já třeba zjistím totožnost majitelky té kabelky a pošlu chlapce vypátrat, s kým Benson trávil noci – jména jeho přátel můžeme vyzvědět od hospodyně, budou dobrým odrazovým můstkem. Vydám se i za tím cadillakem… Pak bychom se měli poohlédnout po jeho přítelkyních – myslím, že jich měl hodně.“

„O těch by nám mohl něco prozradit major,“ připomněl Markham. „Poví mi, co budu potřebovat. A stejnou cestou se snad taky dozvím něco o Bensonových obchodních partnerech.“

„Právě jsem vás chtěl o to požádat. Takové věci dokážete vy líp než já. A tuším, že až najdeme tu dámu, kterou včera pozval na večeři a pak ji přivedl sem, budeme o mnoho chytřejší.“

„Nebo hloupější,“ zamumlal Vance. Heath prudce zvedl hlavu a zavrčel:

„Poněvadž jsem vyrozuměl, že se chcete o naší práci něco dovědět, dovolte mi pár slov, pane Vanci. Když se na světě něco opravdu vážného semele, můžete za tím s jistotou hledat ženskou.“

„Ovšem,“ usmál se Vance. „ Cherchez la femme – staré pořekadlo!“

„To se brzy ukáže,“ opět diplomaticky zasáhl Markham. „Jestli už nic jiného nemáte, seržante, půjdu. Slíbil jsem majorovi Bensonovi, že ho v poledne navštívím. Třeba vám večer přinesu něco nového.“

„Okay,“ přikývl Heath. „Ještě chvíli tu zůstanu a ověřím si, co jsme přehlédli. Před dům postavím stráž a taky uvnitř někoho nechám, aby hlídal tu Platzovou. Potom si popovídám s reportéry a řeknu jim o zmizelém cadillaku i o pistoli v tajné zásuvce. Kdybych něco objevil, brnknu vám.“

Potřásl okresnímu návladnímu rukou a k Vanceovi se k mému – a jak soudím i Markhamovu – překvapení obrátil s přátelskými slovy:

„Sbohem, pane. Doufám, že vám dnešní dopoledne něco dalo.“

„Podivil byste se, čemu všemu jsem se přiučil, seržante,“ odpověděl Vance vesele a já opět postřehl zpytavý pohled v Heathových očích, který ovšem vzápětí zmizel.

Markham, Vance a já jsme vyšli ven a hlídka před domem nám přivolala taxík.

„Takhle tedy naše hrdá policie přistupuje ke složitým případům?“ spustil Vance, když jsme projížděli městem. „Markhame, kamaráde, podaří se vůbec někdy těm zdatným chlapíkům nějakého zločince dopadnout?“

„Viděl jsi pouze předběžné kroky,“ vysvětlil návladní. „Vím, že nemáš vysoké mínění o Heathových schopnostech,“ Markhamův hlas zněl shovívavě, „ale je to chytrý policista a nemůžeš ho jen tak podceňovat. Celá ta záležitost se mi nelíbí,“ prohodil, zatímco vůz zastavoval u chodníku.

Vance se na něj po očku podíval.

„Poslyš, Markhame,“ řekl nezvykle vážně, „ty netušíš, kdo Bensona zastřelil?“

„Kéž bych tušil!“ Markham se nucené usmál. „Zločiny a úkladné vraždy se nikdy neřeší snadno - a tenhle případ považuji za mimořádně složitý.“

„Mně se zdá mimořádně prostý!“ ucedil Vance při vystupování z auta.

V.

Alvin Benson, ačkoliv v žádném ohledu neokouzloval, byl dobře známý jako okázalá a nápadná osobnost. Patřil mezi bohatou newyorskou bohému z okraje polosvěta. Jeho úspěchy v barech a hospůdkách se už dávno staly námětem k přehnaným příběhům a článkům v denících a časopisech, které tyjí z broadwayských senzací.

Bratři Bensonovi, makléři, měli v době Alvinovy náhlé smrti kanceláře ve Wall Street číslo 21. Konkurenční firmy je považovaly za obratné obchodníky, byť podle měřítek ústavy a zákonů newyorské burzy nebyli vždy s docela čistýma rukama. Povahami a zálibami se od sebe značně lišili a mimo kancelář se stýkali pramálo. Alvin věnoval všechen volný čas zábavám a pravidelně navštěvoval vyhlášené kavárny, kdežto starší major Anthony vedl usedlý život a většinu večerů trávil v poklidných klubech. Oba však byli v kruhu svých známých oblíbení a vybudovali si širokou klientelu.

Policii se Bensonův případ od začátku jevil jako obtížný a složitý. Hodinu po našem odchodu z místa činu zahájili členové kriminálního oddělení systematické vyšetřování pod vedením seržanta Heathe. Bensonův dům znovu pečlivě prohledali a pročetli veškerou soukromou korespondenci; neodhalili však nic, co by mohlo do tragédie vnést trochu světla. Krom Alvinovy pistole nenašli jinou zbraň, a když znovu přezkoušeli všechny okenní mříže a usoudili, že pevně drží, pochopili, že vrah si buď otevřel vlastním klíčem, nebo jej dovnitř vpustil Benson sám. Avšak druhou možnost nechtěl Heath přijmout, třebaže paní Platzová neústupně tvrdila, že mimo ni a Bensona klíč od domu nikdo neměl.

Poněvadž se vedle kabelky a rukavic žádné jiné stopy nenašly, zbývala jediná naděje, že výslech Bensonových přátel a známých odhalí nějaký fakt, jenž by naznačil, jakým směrem se mají vyšetřovatelé dát. Heath doufal, že stejným postupem rovněž najde majitelku kabelky, proto také s mimořádným úsilím zjišťoval, kde Benson trávil poslední večer. Vyslechl řadu osob z okruhu zavražděného a navštívil restaurace, kde Alvin obvykle večeříval; neobjevil však nikoho, kdo jej ve zmíněnou dobu viděl, nebo komu se svěřil, co hodlá ten večer podniknout. Ačkoliv policie pátrala co nejpečlivěji, neodhalila nic, co by mohlo jakkoli pomoci. Benson podle všeho neměl nepřátele, s nikým nevedl spory a obchodní záležitosti měl údajně v pořádku.

Hlavním zdrojem informací se pochopitelně stal major Anthony Benson, neboť o bratrovi nejvíc věděl. Markham s ním poobědval už v den, kdy byla vražda objevena, ale přestože major projevil ochotu ke spolupráci, jeho výpovědi policii prospěly jen málo. Jak Markhamovi sdělil, většinu Alvinových obchodních partnerů sice znal, ovšem ani jednoho nemohl podezřívat z takového zločinu. Stejně nebyl s to jmenovat někoho, kdo by policii uvedl na stopu pachatele. Nicméně otevřeně připustil, že do určité stránky bratrova života není zasvěcen, a projevil politování nad vlastní neschopností poradit, jakým způsobem by se dala odhalit potřebná fakta. Naznačil jedině, že vztah mrtvého k ženám byl poněkud neobvyklý, ovšem nevěřil, že by tento směr pátrání přinesl podstatný výsledek.

Po několika nejasných a nepřesvědčivých náznacích majora Bensona Markham okamžitě vyslal dva schopné členy detektivního oddělení, podléhajícího kanceláři okresního návladního, prošetřit Alvinovy milostné pletky, ovšem s příkazem nezasahovat do pravomoci policejního sboru. Dále po Vanceově nápadném zájmu o výpověď hospodyně přikázal jednomu muži prozkoumat její minulost a zjistit, s kým se stýká.

Detektiv přišel s tím, že se narodila v malém městě v Pennsylvánii německým rodičům, nyní už mrtvým. Před šestnácti roky ovdověla. Než nastoupila k Bensonovi, sloužila dvanáct let na jednom místě, a odešla odtamtud jen proto, že se její paní odstěhovala do penzionu. Bývalá zaměstnavatelka uvedla, že Platzová snad měla dceru, ovšem sama děvče nikdy neviděla a nic bližšího o něm nevěděla. Tyto údaje tedy neposkytly žádný významný záchytný bod.

Ačkoliv Heath jen málo věřil v přímou souvislost šedého cadillaku se zločinem, v celém městě po něm vyhlásil pátrání. Uveřejněním podrobností o voze mu při tom podstatně pomohl denní tisk. Určitou naději policie vzbudila zpráva pouličního metaře, který sotva se dočetl o rybářském náčiní v autě, ohlásil nález dvou pěkných skládacích rybářských prutů při jednom z vjezdů do Central Parku. Patřily majiteli cadillaku? Odhodil je při útěku - nebo je někdo ztratil při projížďce parkem? Žádná další informace se nevyskytla a následujícího dne vyšetřování nepostoupilo ani o krůček.

Toho rána Vance poslal Currieho koupit kdejaké dostupné noviny a strávil přes hodinu pročítáním různých názorů na zločin. Neměl ve zvyku zabývat se byť i jen zběžně novinami, takže jsem se neubránil údivu nad tak náhlým zájmem, vymykajícím se zcela jeho obyčejům.

„Markham ví možná víc. Nebo má podezření, o němž nemluví,“ prohodil jsem.

Vance okamžik uvažoval.

„Na tom něco je,“ připustil. „Během celého žvanění s novináři se držel skromně stranou. Což abychom se ho přeptali?“

Odešel k telefonu, vytočil číslo kanceláře okresního návladního a já slyšel, že si s Markhamem umlouvá schůzku v klubu Stuyvesant.

„Co bude s tou Nadelmannovou soškou u Stieglitze?“ zeptal jsem se, neboť mi vytanul důvod mé návštěvy u Vance.

„Dnes nemám náladu na napodobeniny řeckého umění,“ odpověděl mi a vrátil se ke svým novinám.

Nebylo by výstižné tvrdit, že mě jeho chování nepřekvapilo. Za celou dobu našeho přátelství jsem nezažil, že by jeho nadšení pro umění ustoupilo jinému zájmu, a o zákon či o to, co s ním souvisí, se dosud nezajímal vůbec. Bylo mi tedy jasné, že mu hlavou letí cosi neobvyklého, a proto jsem se zdržel dalšího komentáře.

Markham do klubu dorazil s lehkým zpožděním, Vance a já jsme už seděli u našeho oblíbeného stolku v rohu.

„Když pomineme informaci, že bylo objeveno několik nových a důležitých stop, že veřejnost může v nejbližší budoucnosti očekávat závažná odhalení a všechny další nesmysly – jak případ doopravdy pokračuje, můj milý Lykurgu?“ přivítal Vance návladního.

„Vidím, že jsi prostudoval tisk,“ usmál se Markham. „Co zprávám říkáš?“

„Jsou úplně typické,“ pokývl Vance. „Úzkostlivě nevynechávají nic – kromě podstatných věcí.“

„Opravdu?“ V Markhamově hlase zazněl rozmarný tón. „Smím se zeptat, co v tomhle případě považuješ za podstatné?“

„Mně, hloupému amatérovi, připadá třeba dost podstatný a podezřelý Alvinův příčesek,“ prohodil Vance.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda Alvina Bensona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.