Svědomí

také v tištěné verzi

www.fragment.cz

James Grippando

Svědomí – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

5

Guvernér Harold Swyteck běžel po stezce vysypané dřevěnou drtí. Když se zamyslel nad politickými důsledky Jackova včerejšího vítězství, tiše zaklel. Se svými poradci už týdny spekuloval, jak by výsledek onoho procesu mohl ovlivnit jeho šance na znovuzvolení. Dospěli k závěru, že několik nekompromisních projevů proti zločinu by Jackovo zapojení v případu mohlo vyvážit. Nicméně ani ve snu nepočítali s tím, že by Jack mohl dosáhnout zproštění viny. Kdyby je to napadlo, mohli by vytáhnout něco na svoji obranu, když ve zprávách dokola omílali, že to byl guvernérův syn, kdo dostal ven vraha, který se sám přiznal, jen kvůli jedné jediné procesní chybě.

„K čertu s tím vším!“ vyhrkl Harry s dalším přerývaným nádechem a zrychlil pohyby rukou. Musel zrychlit i nohama a cítil, jak v něm vzrůstá hněv. Byl to otcovský hněv s příchutí spíše zklamání než jízlivosti.

Guvernér se musel snažit, aby udržel nově nasazené tempo. Po Fernandezově popravě se vzdal alkoholu a dal se na běhání. Za nějakých dvanáct set dní v úřadě naběhal zhruba stejný počet mil. A zhruba tolikrát i přemýšlel o té zneklidňující noci. Kéž by svého syna poslechl a popravu odložil, alespoň o pár dní, jen aby se ta Jackova historka stihla prošetřit. Při běhání mohl přemýšlet o různých pocitech a událostech, aniž by podlehl pokušení a někomu se svěřil. Jeho poradci sice apelovali na jeho bezpečnost, nicméně on doprovod odmítal, pokud nešel běhat pozdě v noci nebo ve větších městech. „Jestliže by nějaký šílenec chtěl zastřelit guvernéra,“ říkával vždycky, „určitě by nečíhal u nějaké běžecké trasy na chlápka ve staré teplákové soupravě a kšiltovce.“ A zatím měl pravdu.

Když se blížil ke skupině rozložitých dubů a ohňových stromů, které se nacházely v půlce jeho trasy, zpomalil. Připomněl si v hlavě pravidla. První polovinu trasy měl na vybití hněvu, druhou pro pozitivní myšlenky.

„Mí drazí spoluobčané,“ přednášel neslyšně, když doběhl do půli trasy. Právě běžel pod zářivě oranžovou klenbou větví jednoho z ohňových stromů. Cítil, jak se jeho rozpoložení proměňuje. Starosti ho pomalu opouštěly. Před očima měl svůj projev z dnešního rána a davy loajálních podporovatelů. Za pár hodin oficiálně spustí kampaň za znovuzvolení.

„… v těchto volbách máte na výběr,“ pokračoval v duchu ve svém projevu. Najednou se mu ale podlomily nohy a upadl na zem. Pravý loket a koleno měl poškrábané, tekla mu z nich krev. Nejdřív si myslel, že o něco zakopl, když se ale ohlédl za sebe, zpoza mohutného starého dubu vyběhl temný stín, skočil na něj a znovu ho povalil na zem. Jejich těla se zaklesla do sebe a společně se řítili dolů do příkopu vedle opuštěné běžecké stezky. Tvrdě dopadli do vysoké trávy a orobinců bujících vedle špinavého zarostlého kanálu. Guvernér se bleskurychle natáhl do kapsy pro pager, aby zalarmoval svou ochranku, než ale stihl zmáčknout červené tlačítko, útočník mu vyrazil dech ranou pěstí na solar. Ve zlomku vteřiny tak Harryho znovu srazil k zemi, tváří do bahna.

„Ach!“ zalapal guvernér po dechu a hlavou pohnul alespoň tak, aby mohl otevřít ústa. Než ale stihl cokoli říct, ucítil na krku ledové ocelové ostří.

„Ani hnout!“ poručil útočník.

Harry zkameněl, celé tělo se mu třáslo, jak se přinutil zůstat bez hnutí ležet obličejem dolů. Pravou tvář měl přimáčknutou k zemi, ale koutkem levého oka viděl velkou postavu, která mu klečela na ledvinách. Jen její tíha samotná mu málem neumožňovala dýchat, natož se jakkoli pohnout. Byl to muž, předpokládal. Měl hluboký hlas a velké ruce v černých kožených rukavicích. Jeho rysy však byly nerozeznatelné. Na sobě měl maskáčovou vojenskou uniformu, přes obličej lyžařskou kuklu.

„Ale ale, copak to tu máme,“ posmíval se mu hlubokým, chraptivým hlasem. „Pan velkej politik na svým ranním kolečku.“

Guvernér zaťal ruku v pěst. Ne aby neznámého útočníka udeřil, ale aby ovládl strach. Bylo úplné ticho, až na divné cumlání, které muž vydával, když se nadechoval, musel slintat kvůli vatovým tamponkům nebo co to měl v puse, aby si změnil hlas.

„Hej, guvernére,“ pokračoval škádlivě. „Slyšel sem, že vy politici rádi obchodujete. Zrovna jeden takovej obchod pro vás mám, chlape. Co takhle, že bych vám dal důkaz, že Raul Fernandez byl nevinnej?“

Raul Fernandez? Harry sebou trhl. Myšlenky se mu rozběhly do  mnoha směrů ve snaze pochopit, proč se to jméno opět vrací na scénu.

„A za to, že jsem takovej formát a neřeknu, že jste s mladým nechali popravit nevinnýho chlapa a zachráním vám tak tu vaši důležitou práci, mi dáte nějaký prachy. Hromadu peněz.“

Guvernér dál mlčel.

Útočník mu přitlačil zezadu na krk pro případ, že by samotný nůž nestačil k upoutání guvernérovy pozornosti. „Nebo byste možná radši, abych si promluvil s novinářema?“

Harry se přinutil ovládnout strach na tak dlouho, aby se zmohl alespoň na otázku. „Co po mně chcete?“

„Na rohu Desáté a Monroeovy ulice je lékárna U Alberta. Venku před ní stojí telefonní budka. Buďte tam ve čtvrtek přesně v poledne. Sám. A ať vás ani nenapadne volat policajty. Pokud to uděláte, půjdu rovnou za novinářema. Rozumíme si?“

Guvernér ztěžka polkl. „Ano,“ vypravil ze sebe.

Útočník mu přitlačil obličej k zemi a vyskočil na nohy. „A než pohnete byť jedním prstem, počítejte do sta. Pěkně nahlas a pomalu. Teď.“

„Jedna, dvě,“ počítal Harry a pozorně poslouchal, jak se útočníkovy kroky vzdalují. Ležel bez hnutí, dokud nenapočítal do třiceti. Pak usoudil, že je bezpečné se pohnout. Rychle se převalil na záda a popadl pager. Kdyby zmáčkl červené tlačítko, ochranka by u něj byla dřív než za minutu. Jenže zaváhal. Co by jim tak asi řekl? Že mu nějaký násilník vyhrožoval, že zveřejní, že nechal popravit nevinného muže?

Vrátil pager zpět do kapsy a začal přemýšlet. Ten útočník ho varoval. Jedno slovo ochrance a celý Fernandezův příběh zveřejní. Byla by to vážně taková katastrofa? Bezpochyby by to bylo dost nepříjemné, ještě větší strach mu ale nahánělo něco jiného. Bál se, že pokud by to udělal, ten muž by s tím do médií nešel. Že pokud se neukáže U Alberta, už o něm nikdy neuslyší. A nikdy se nedozví pravdu o Fernandezovi.

Zoufale se ohlédl přes porost směrem k hustému lesu, v němž neznámý muž zmizel. Roh Desáté a Monroeovy ulice byla dost rušná křižovatka. Veřejné a bezpečné místo. Rozhodně nehrozilo setkání tváří v tvář jako v nějaké tmavé uličce. K čertu, kdyby ho ten chlap chtěl zabít, už by bylo po něm. Rozhodnutí bylo jasné.

„V poledne,“ řekl nahlas, aby potvrdil nabídku. „Zítra.“

6

Eddy Goss si znovu vykračoval po ulicích Miami, vděčný za všechny mazané právníky a díry v zákonech. Po důvěrně známém popraskaném chodníku směřoval ke svému oblíbenému místu. Nacházelo se v opuštěné části města, kde na rozích postávaly osamocené ženy, aby si vydělaly sto dolarů na svou každodenní dávku cracku, a ulicemi zvolna projížděli staří ženáči, aby za dvacet dolarů uspokojili své nízké pudy. Goss se těm ženám ale vždycky vyhýbal obloukem. I jejich otevřené nabídky rychlého povyražení ignoroval. Chodil kolem nich pokaždé, když šel do sytě žluté budovy bez oken a s třemi velkými písmeny X na vstupních dveřích. Uvnitř byly podél zdí bez oken naskládány hory časopisů zabalených do celofánu, do regálů od země až ke stropu. Goss měl časopisy rád, protože dívky v nich vypadaly mnohem lépe než ty ženy na ulici.

V tom knihkupectví pro dospělé se pohyboval, jako by mu to tam patřilo. Přesně věděl, co je v jakém regálu. Líbil se mu i způsob organizace materiálů. Orální sex na východní zdi, skupinový na západní. Kdyby dostal chuť na dívky sprejující si na tělo šlehačku, zamířil by k jižní stěně. Nejradši měl ale tu zeď vzadu. To bylo to pravé místo pro ty, kterým se líbilo skutečně mladé masíčko.

„Přání?“ zeptal se ho pořádně obtloustlý muž usazený u pokladny za pultem.

„Co?“ reagoval Goss, když si uvědomil, že mluví s ním.

Pokladnímu málem vypadly oči z důlků, když si špinavými tlustými prstíky nacpal obří sendvič do chřtánu. „Ptal jsem se,“ opakoval s plnou pusou a se zbytky majonézy a salátu v neupravených prošedivělých vousech, „jestli si chceš něco koupit, vole.“

Goss vrátil časopis Nezbedné lištičky zpět do regálu. „Jen tak koukám.“

„Hodina a půl je do prdele dost na to, abys jen koukal. Ven, kámo.“

Goss se ani nehnul, jen ho probodával očima plnýma hněvu. Zpočátku jeho pohled pokladní opětoval, po chvilce s tím ale začal mít problémy. Pracoval tam jen tři týdny a už se stihl potkat s bezpočtem divných týpků. Žádný na něj ale nikdy nehleděl s tak děsivým opovržením.

„Víš vůbec, s kým mluvíš?“ pěnil Goss.

Pokladní ztěžka polkl. „Je mi fuk, s kým…“

„Já jsem Eddy Goss.“

Pokladní ztuhl. Sledoval ten případ ve zprávách a najednou se mu ten obličej vybavil.

Goss udělal pár kroků vpřed směrem k bedně uprostřed obchodu, která byla plná umělohmotných vibrátorů a dalších potřeb pro dospělé. Náhle se zastavil a znovu se zabodl očima do pokladního. „Já jsem Eddy Goss,“ zopakoval, jako kdyby nebylo potřeba cokoli dodávat. Pak rychlým mávnutím paže rozházel několik časopisů po celém obchodě.

To pokladního vyburcovalo a instinktivně sáhl pod pult pro pistoli a namířil na Gosse. „Padej vodsud,“ řekl rozechvěle. „Nebo ti tu tvou zasranou hlavu ustřelím!“

Goss se jen zasmál a zavrtěl hlavou.

„Máš deset vteřin!“ varoval ho pokladní.

Goss na něj ale dál jen zíral.

Pokladní se nervózně zavrtěl. Vší silou se snažil udržet v natažených rukou pistoli. Na čele mu začaly vyvstávat kapičky potu, zbraň v dlaních se začínala třást. „Nedělám si srandu, kurva!“

S Gossem to ani nehnulo. Byl si jistý, že zrovna tenhle pokladní nemá nervy na to, aby spoušť zmáčkl. Nicméně dnes už měl toho místa dost. „Už padám,“ štěkl cestou ke dveřím a vyšel ven.

Když do obchodu vcházel, bylo jasno a svítilo slunce. Teď už bylo zataženo a začínalo se stmívat. Měl hlad a žízeň, tak to vzal přes parkoviště do večerky hned vedle. Až na pokladního z Haiti tam bylo liduprázdno. V uličce si otevřel jedno balení koblih, nacpal si je do pusy a došel až k regálu s chlazenými nápoji vzadu. Otevřel prosklené dveře, hodil obal od koblih za chlazené balení po šesti plechovkách a vzal si vysokou plechovku se sladovým pivem. Zaplatil za pití a šel. Pak se ohlédl, jestli se pokladní nedívá. Nedíval, tak ještě ukradl ze stojanu noviny. Dal si je pod paži a vyrazil spoře osvětlenou uličkou, která vedla k zadnímu vchodu do obchodu. Kopnul do sebe pivo a prázdnou plechovku odhodil na chodník. Vedle popelnic za obchodem si našel klidné místečko. Posadil se na hromadu plastových přepravek od pečiva opřenou o vysoký dřevěný plot, který mu skýtal dostatek soukromí. Už bylo načase.

Vrhl se na noviny, zahodil sešity se sportem, tabulkami a dalšími nesmysly na zem, až našel něco použitelného. Vložený reklamní katalog Victoria’s Secret. Listoval stránkami, než našel tu pravou dívku, takovou s obzvlášť plachým výrazem. Pak si položil katalog na zem k nohám, rychle rozepnul zip kalhot, plivl si do dlaně a vsunul si ruku do rozkroku. Představoval si, jak na té dívce leží, a slastně přivíral oči. Když rytmicky pohyboval rukou nahoru dolů, dech se mu zrychlil a každý další nádech byl hlubší a hlubší.

„Kurvy zasraný,“ vydechl s posledním prudkým záškubem celého těla. Pak úplně zavřel oči, aby je za vteřinu zase otevřel a pokochal se výsledkem své ruční práce. Ty prasáku.

Potom pomalu vstal, zapnul si zip a sklonil se nad špinavé stránky pod sebou. Vytáhl z kapsy cosi malého a hodil to na mokrou zem. Bylo to semínko. Semínko chryzantémy.

„Moje vizitka,“ zakřenil se.

7

Ve čtvrtek ráno se guvernér Swyteck probudil s úderem šesté hodiny. Zatímco se holil a sprchoval, jeho žena Agnes ležela v posteli. Byla vzhůru, vyčerpaná po bezesné noci. Harold Swyteck nepatřil mezi muže, kteří mají před manželkami nějaké tajemství. Pro členy ochranky si včera vymyslel historku o nepříjemném pádu, aby vysvětlil svůj pošramocený zevnějšek. Své ženě ale řekl pravdu, jak ze strachu o její bezpečí, tak z potřeby být k ní upřímný.

Agnes malátně zapnula dálkovým ovládáním televizi a pustila si pořad místní stanice „Zprávy za rozbřesku“. Byl v nich Harry, už zase, tentokrát spolu se skupinou kněží, rabínů a dalších duchovních, kteří podporovali jeho kandidaturu. Když její manžel s vděkem poslouchal jejich pochvalná slova, byla na něj najednou moc pyšná. Pak se v myšlenkách ale hned vrátila k tomu, co jí pověděl předešlého večera.

Agnes se odjakživa obávala, že celoživotní služba veřejnosti nakonec Harryho ohrozí. Že jednou přijde někdo, kdo se nezastaví pouze u výhrůžek. Ale když jí Harry vysvětlil, že tenhle násilník má nějaké neznámé informace o Fernandezově případu, její strach přebily daleko komplikovanější pocity. Věděla, jak se Harry trápil kvůli tomu, že tu popravu neodložil, přecenil jasnost svého prvotního úsudku. Rozuměla jeho bolesti. Sdílela ji. Nejen proto, že neexistoval způsob, jak zjistit, zda učinil správné rozhodnutí, ale také kvůli Jackovi.

Jako nevlastní matka to celkem zpackala, to věděla. Snažila se mu přiblížit nesčetněkrát, nezbývalo ale než se vyrovnat s jeho zahořklostí. Možná kdysi měla jednu chabou šanci získat si jeho srdce, trvala ale jen chviličku a bylo to před třiadvaceti lety. Stalo se to den poté, co jí doktor sdělil, že ona a Harry společné děti nikdy mít nebudou. Ta pravda bolela natolik, že sáhla po láhvi alkoholu.

Tou dobou, kdy měla vyzvednout Jacka ze školky, byla příliš opilá, tak ho domů zavezl jejich soused. Jack tehdy vešel dovnitř tiše zadními dveřmi. Usilovně se snažil vyhnout nové „mamince“, které stále ještě nevěřil.

„Jacku,“ zamumlala Agnes, když otevřela oči. Jazyk měla těžký jako mokrou houbu. „Pojď sem, broučku.“

Jack se kolem ní pokusil proběhnout, Agnes se ale natáhla a podařilo se jí ho zachytit zezadu za kraťasy. Přitáhla si ho rukama do zvláštního objetí a přitiskla rty na jeho tváře. „Pojď maminku pořádně obejmout,“ řekla. Táhl z ní gin a martini. Jack se z jejího sevření snažil vymanit, jenže ona ho tiskla stále silněji. „Copak ty nechceš maminku obejmout?“ ptala se ho.

„Ne,“ zašklebil se. „A ty nejsi moje maminka!“

V tu chvíli se jí zmocnilo rozhořčení. Shodila malého Jacka z klína, ale pořád ho pevně držela za zápěstí, aby nemohl nikam utéct. „Jak si dovoluješ se mnou takhle mluvit!“ okřikla ho. Potom mu dala facku. Jack se rozplakal a snažil se utéct, ona ho ale nehodlala pustit.

„Pusť mě, to bolí!“

„Působit bolest, to je to jediné, co dokážeš, mladý muži. Nic neumíš ocenit. To já měnila tvoje špinavý plíny. To já… já,“ snažila se najít ta správná slova, „já nespala, když jsi celé noci brečel. Ne tvoje máma. To já. Já jsem tvoje máma. Jsem všechno, co máš!“

„Ty nejsi moje maminka, moje maminka je v nebi!“

Agnes netušila, kde se v ní vzala taková zloba, nedokázala se ale ovládnout. „Tvoje máma není mrtvá, ty malej spratku. Ona tě jen nechtěla!“

Jackovy ručičky se celé třásly, jak zíral na svou macechu. „Ty lžeš!“ plakal. „Lžeš, lžeš, lžeš! To není pravda! To…“

„… je všechno ze zpráv za úsvitu,“ probudil Agnes z minulosti hlas televizního moderátora. „Krásný den od nás ze Studia sedm.“

Agnes se vzpamatovala a vypnula televizi. Guvernér vyšel z koupelny, oblečený, připravený vyrazit do telefonní budky na rohu Desáté a Monroeovy ulice, připravený dozvědět se pravdu o Raulu Fernandezovi. Nicméně minulou noc Agnes slíbil, že neodejde bez jejího požehnání. Ona mu zas slíbila, že se na to vyspí. Když se postavil k nohám postele a začal si upravovat uzel na kravatě, věděla, že je načase dát mu odpověď.

„Tak co myslíš?“ zeptal se jí.

Agnes si povzdechla. Nebylo to lehké rozhodování. I ten samotný telefonní hovor mohl představovat nebezpečí. Koneckonců, ten muž měl nůž. Ale pokud to mohla být cesta, jak zmírnit Harryho trápení a napravit vztah mezi ním a jejím nevlastním synem, nemohla stát v cestě.

„Opovaž se sebemíň riskovat, Harry Swytecku.“

Guvernér se na ni vděčně usmál a šel ji políbit. „Zavolám ti, až bude po všem. A nedělej si starosti, jsem přece rozený strašpytel, vzpomínáš?“

Agnes přikývla, ale nepřesvědčivě. Na začátku jejich manželství, když ještě Harry dělal u policie, ji podobně uklidňoval obden. Jenže ona věděla, že Harry má odvahu vrozenou, a to ji tolik tížilo.

Chystal se už odejít, přesto, když sáhl na kliku, zastavil se. „Ale pokud nezavolám do jedné…“

„To ani neříkej, Harry,“ přerušila ho, oči zalité slzami. „Na to ani nemysli.“

Harry pomalu přikývl. „Tak já ti zavolám,“ slíbil.

A potom odešel.

Jack si oblékl džíny a tričko s límečkem, typický letní pracovní oděv ve Freedom Institute, spíš kvůli hluboce zakořeněnému smyslu pro povinnost než z lásky k práci. Pak přátelsky poplácal Čtvrtka po zadku a vyšel ven ze dveří. Cestou v autě dál přemýšlel, jestli podá výpověď. Když v devět dorazil do práce, pořád ještě nebyl rozhodnutý. Byl to jeho první den v kanceláři po téměř třech týdnech, kdy začal proces s Gossem. Stál ve vstupní hale a kriticky se rozhlížel po místě, kde po uplynulé čtyři roky pracoval. Prostor recepce byl jen o málo širší než samotná chodba. Ostré světlo zářivek dávalo vyniknout každičké skvrně na zátěžovém koberci. Podél holých bílých stěn stálo několik nesourodých židlí. Na konci byl předimenzovaný kovový stůl. Tam úřadovala těhotná žena, která fungovala jako recepční a zároveň jako jediná sekretářka Freedom Institute. Za ní se nacházely čtyři kanceláře bez oken, jedna pro každého z právníků. Za nimi byla stará kuchyňka z šedesátých let, která sloužila nejrůznějším účelům, od výslechu svědků po konzumaci svačin z pytlíku.

„Vítězství!“ zajásali Jackovi kolegové, jakmile vešel do kuchyňky. Všichni tři právníci se na něj srdečně usmívali a zaujali svá místa u stolu s laminátovou deskou, připravení slavit. Byl tam Brian, opálený sportovní typ s plavými vlasy, který se v soudní síni pohyboval se stejnou lehkostí jako na vodních lyžích. Eva, věčná šprýmařka, která všem pomáhala udržet si zdravý rozum, jediná žena kouřící dýmku, kterou Jack znal. A nakonec Neil Goderich, který Freedom Institute před dvaceti lety založil. Dlouhé vlasy mu už sice dávno prořídly, pořád si ale ještě pod kravatou nezapínal knoflíček. Teď už nejen z pohodlnosti, ale i proto, že mu od doby, kdy si koupil poslední košili, poněkud zmohutněl krk.

Všichni se radovali, vytáhli láhev bublinek za šest dolarů a bouchli špunt.

„Gratuluju!“ poblahopřál mu Neil a rozlil víno do čtyř hrnků se skvrnami od kávy.

Společně pozvedli své poháry a Jack se jen smál. Ačkoli nesdílel jejich radostnou náladu, to gesto oceňoval. Považoval je všechny za přátele. Během přijímacího pohovoru před čtyřmi lety pochopil, že jsou to pragmatici, kteří věří sami v sebe a své principy. Byli dost upřímní na to, aby i synovi prominentního politika dokázali říct, že cokoli, co lze označit za „politicky korektní“, je chodící oxymóron. A právě kvůli síle jejich kolektivu bylo pro Jacka těžké odejít. Najednou ale cítil, že nadešel ten čas.

„Skvělá práce!“ chválil ho Neil stejně jako ostatní.

„Díky,“ řekl Jack a doufal, že tím ukončí příval uznání. „Moc si toho vážím, opravdu. Ale… dokud jste tady všichni, využiju šance, abych vám to pověděl.“ S povzdechem se na ně podíval. „Lidi, Eddy Goss byl můj poslední případ. Končím.“

Rázem jako by jim všem z vína vyprchaly bublinky.

Jack položil svůj hrnek na stůl, otočil se, nechal je hledět jednoho na druhého a potichu odešel do své kanceláře. Takhle to oznámit bylo divné, ale necítil se na žádné vysvětlování. Vzhledem k tomu, že neměl žádnou jinou nabídku práce, měl dost problém vysvětlit to i sám sobě.

Pár hodin si balil věci a procházel staré složky. V jedenáct hodin se ve dveřích jeho kanceláře zjevil Neil Goderich.

„Upřímně, když jsi sem prvně přišel,“ začal, „říkali jsme si, jestli mezi nás vůbec někdy zapadneš.“

Jack zvedl několik knih a dal je do krabice. „To jsem si taky říkal.“

Neil se smutně usmál, jako rodič, kterému odjíží dítě na školu. Posadil se na kraj Jackova stolu vedle hromady zabalených krabic. „Člověka tvého typu bychom nikdy nepřijali,“ pokračoval a rukou si pohladil prošedivělý knírek. „Celý tvůj životopis křičel, že patříš do nějaké známé, velké, hamižné právnické firmy.“

„Tak proč jste mě tedy přijali?“

Neil se sarkasticky pousmál. „Protože jsi syn Harolda Swytecka. A nenapadl by mě lepší způsob, jak namíchnout budoucího guvernéra práva a pořádku, než vzít jeho syna do firmy vlasatého pozůstatku ztracené generace.“

Teď bylo na Jackovi, aby se usmál. „Takže ses se mnou smířil ze stejného důvodu, jako jsem se s tím tady smířil já.“

„Řekl bych, že to byl ten důvod, proč jsi chtěl k nám,“ zamyslel se vážněji Neil. „Už tě nebavilo dělat všechno, co bys podle svého starého táty dělat měl. Nenašel jsi nic, co by se té vyšlapané cestičce vzdalovalo víc než Freedom Institute.“

Jack ztichl. S Neilem se o svém otci nikdy nebavil a jeho nelichotivý dojem z jejich vztahu ho poněkud znepokojoval.

Neil se naklonil dopředu a založil si ruce tak jako vždycky, když se chystal říct někomu něco na rovinu.

„Koukej, Jacku. Čtu noviny. Koukám na televizi. Vím, že kvůli Gossovi máš teď peklo. Taky vím, že takový druh publicity guvernérově kampani rozhodně neprospěje. Možná se kvůli tomu cítíš špatně… možná tě tvůj starej táta dokonce přemlouvá, abys od nás odešel. Nevím a nic mi do toho není. Ale ty na to máš, Jacku. Jsi nesmírně nadaný právník. A v hloubi duše vím, že nejsi jako všichni ti lidé tam venku, kteří se bez nejmenších potíží vyrovnávají s existencí chudoby, drog, bezdomovců nebo všech dalších problémů, které dělají z dětí kriminálníky, dokud jim systém trestního práva umožňuje se náležitě pomstít. A Freedom Institute je o tu pomstu připravuje. Připravuje je o jejich pojetí ,spravedlnosti‘. Děláme tady dobrou věc, Jacku. Ty tady děláš dobrou věc.“

Jack se podíval stranou a pak si povzdechl. Dobrem a zlem si nikdy nebyl tak jistý jako Neil, ačkoli zažil chvíle, kdy si byl jistý vyšším principem, kdy skutečně věřil, že každé zproštění jednotlivce jen posilovalo práva celé společnosti. K obhajování takových typů, jako byl Eddy Goss, bylo nicméně zapotřebí víc než jen vize. K tomu člověk potřeboval vášeň. Takový druh vášně, který zažehával revoluce. Ten ale Jack za celý život pocítil jen jedenkrát. Tu noc, kdy jeho otec nechal popravit Raula Fernandeze. Stejně to ale bylo jiné. Protože Fernandez byl nevinný.

„Je mi to líto, Neile. Vznešené cíle už mě nikam nepohání. Možná bych neodcházel, kdybych za tu dobu obhajoval alespoň jednoho vraha, který by svého činu litoval. Neříkám nevinného. Jen někoho, kdo by toho litoval. Někoho, kdo by zprošťující verdikt bral tak, že dostal druhou šanci k životu, ne k zabíjení. Místo toho mám klienty, jako je Eddy Goss. Strašně nerad bych tě zklamal, ale už tady prostě nemůžu zůstat. Kdybych zůstal, nebyl bych nic víc než pokrytec.“

Neil přikývl, ne souhlasně, ale chápavě. „Jsem zklamaný,“ odpověděl, „ale ne tebou.“ Zvedl se ze stolu a potřásl Jackovi pravicí. „Dveře tu máš otevřené, Jacku. Kdybys snad někdy změnil názor.“

„Díky.“

„Máš čas na oběd?“

Jack se podíval na hodinky. Skoro půl dvanácté. Sice neměl žádné plány, ale právě teď potřeboval větší dávku dobré nálady, než mu mohl Neil nabídnout. „Moc rád bych to nechal na jindy, nevadí?“

„Jasně, že ne,“ řekl Neil, z legrace mu zasalutoval a odešel.

Za deset minut už směřoval k autu. Nesl tři z deseti těžkých krabic, které si sbalil, a myslel na Cindy. Pořád mu ještě nezavolala zpátky. Což znamenalo, buď že si ještě neposlechla jeho vzkaz, nebo že mu tak posílala vzkaz vlastní.

Vzpomněl si na jejich poslední večer, kdy mu Cindy oznámila, že se chystá jet k Gině, aby ji potěšila. Celá ta historka by sama o sobě mohla být důvěryhodná, pokud by šlo o kohokoli jiného než Ginu. K té jaksi adjektivum potřebná nepasovalo. Alespoň Jack ji tak nikdy nevnímal, a to ji znal celkem dobře. Se Cindy se seznámil právě přes Ginu. Před čtrnácti měsíci jim jeden společný známý domluvil rande na slepo. Byla to jejich první a poslední schůzka. Nechala totiž Jacka téměř hodinu sedět u sebe v obýváku a čekat, než se nachystá. A celou tu dobu mu společnost dělala právě Cindy, její tehdejší spolubydlící. A s ní si padli do noty. A jak. Zbytek večera strávil s Ginou tím, že se jí na Cindy vyptával. A od té doby nechodil s nikým jiným. Zpočátku to vypadalo, že je Gina z vývoje událostí dotčená, nicméně když to mezi ním a Cindy začalo být vážné, smířila se s tím.

Před silnicí se rozhlédl, jestli nic nejede, počkal na zelenou a začal přecházet silnici směrem k parkovacím místům Institutu. Byl pořád ještě zabraný do vlastních myšlenek a bojoval s tíhou všech těch krabic, když si všiml, že na červenou projelo auto. Přidal do kroku, aby uhnul, jenže vůz zrychlil. A potom znenadání prudce zatočil jeho směrem. Jack rychle uskočil na chodník, aby ho auto nesrazilo. Když se svalil na beton, koutkem oka zahlédl vzdalující se vozidlo. První písmeno značky bylo Z, což na Floridě znamenalo, že šlo o auto z půjčovny.

Měl srdce až v krku. Nemohl se přestat třást. Rozhlédl se, jestli v okolí byli nějací svědci, ale nikoho neviděl. Feedom Institute sídlil v lokalitě, kde moc lidí nepotkáte. Chvíli zůstal ležet na chodníku, snažil se rozhodnout, jestli šlo o pouhou nehodu, nebo o nějaký přijímací rituál do pouličního gangu nebo to auto řídil jen další pitomec. A nebo šlo o něco docela jiného. Nechtěl být paranoidní, ale vnímat to jako nehodu nebylo snadné. Když se vyškrábal na nohy, najednou zkameněl. Zdálo se mu, že zaslechl zvonit telefon. Pořádně se zaposlouchal. To zvonil jeho telefon. Levný, ale spolehlivý telefon do auta. To Neil trval na tom, aby si ho pořídil, pro případ, že by ho jeho dvacet let starý mustang nečekaně nechal ve štychu v jedné z těch pochybných oblastí, odkud pocházeli klienti Freedom Institute.

Rozhlédl se kolem dokola. Stále byl sám. A telefon pořád zvonil. Zamířil k autu, klíčky vypnul alarm a otevřel dveře. Telefon musel zvonit snad už po dvacáté. Nakonec ho zvedl.

„Ano, prosím?“

„Swytecku?“

Jack vydechl. Byl to ten hlas. Ten chraplavý zastřený hlas, který mu volal před dvěma dny.

„Kdo volá?“

Žádná odpověď.

„Kdo volá?“

„Dostals na svobodu vraha. To tys ho dostal ven.“

„Co po mně chcete?“

Následovalo dlouhé ticho, slyšitelný povzdech a potom odpověď: „Zastav toho vraha, Swytecku. Vyzývám tě.“

„Cože?“ začal Jack, ale už bylo pozdě. Telefon byl hluchý.

8

V 11:40 přes sebe Harry Swyteck přehodil své lněné sako, vyšel zadním vchodem z budovy Kapitolu a vydal se k lékárně U Alberta na rušné křižovatce Desáté a Monroeovy ulice. Jasné dopolední světlo slibovalo další nesnesitelné odpoledne, vzduch ale ještě nebyl zcela nasycen letní vlhkostí, která kolem třetí odpoledne s železnou pravidelností přinášela déšť. Byl ideální čas, aby člověk vyrazil do ulic, nechal se vyfotit a zapracoval na kampani mezi obyčejnými lidmi.

Pár minut před polednem dorazil na místo. Nervozitu skrýval za širokým předvolebním úsměvem a příležitostným potřesením si rukou s kolemjdoucími. Rohová lékárna U Alberta se za posledních čtyřicet let vůbec nezměnila. Prodávali cokoli, mastí na hemeroidy počínaje a tím nejpálivějším chilli konče. Pro guvernérovy účely bylo ale nejdůležitější, že jako jedno z mála míst ve městě skýtala pořád ještě i soukromí staré dobré telefonní budky vpředu. Harry přemýšlel, zda útočník zvolil tohle místo právě kvůli tomu.

„Dobrý den, pane guvernére,“ pozdravil ho přátelsky devětasedmdesátiletý pan Albert, který zametal před vchodem.

„Dobrý,“ odpověděl s úsměvem Harry. „Krásný den na procházku, co říkáte?“

Pan Albert si z čela setřel pot. „To ano,“ broukl a vrátil se zpět do obchodu. I Harry si říkal, že je načase jít. Nemohl se ale nikam pohnout, dokud se neuskuteční plánovaný telefonní hovor. A především si nemohl dovolit budit podezření tím, že se bude potloukat před lékárnou. Proto vlezl do budky a dal si sluchátko pod bradu, jako by právě s někým důvěrně mluvil. Rukou se ledabyle opíral o telefon, aby kolemjdoucí neviděli, že mačká tlačítko přerušující hovory. Na neonovém poutači před nedalekou bankou zkontroloval čas. Bylo přesně dvanáct. Najednou ho ovládla nervozita, ne z očekávaného hovoru, ale z toho, že nakonec k žádnému nedojde. K jeho značné úlevě telefon zazvonil a on okamžitě zareagoval.

„Jsem tu,“ řekl do telefonu.

„To slyším.“ Mužův hlas stále doprovázelo to podivné cucání. „Tak to vezmem rychle.“

„Žádný strach, ten hovor není sledovaný.“

„Tak toho se teda nebojím,“ posmíval se muž. „Vy policajty nezavoláte.“

Harry se naježil, rozhněvaný, že ho ten člověk považuje za snadný terč. „Jak si můžete být tak jistý?“

„Protože jste pro mě jako otevřená kniha. Viděl jsem, jak vám v očích zajiskřilo, když jsem řekl, že mám informace o Fernandezovi. Nějakou dobu už nad tím případem přemýšlíte, co?“

Venku chodili chodci a jezdila auta a guvernér pozorně poslouchal. Znepokojovalo ho, že mu ten cizinec, který se vyjadřoval jako pankáč, ale bystrý byl jako psycholog, tak dobře rozuměl. To bude součást jeho maskování, říkal si. „Tak co navrhujete?“ zeptal se.

„To je jednoduchý. Ukážu vám důkaz. Stejnej důkaz, co jsem před dvěma lety ukázal vašemu synáčkovi, abyste na vlastní oči viděl, že to já tu děvku podřezal. Musíte jen přijít s penězma.“

Harrymu pracoval mozek naplno. Takže tohle je ten člověk, který mluvil s Jackem tu noc, kdy Fernandeze popravili? Může mluvit vážně? Může to skutečně být pravý vrah?

„Počkejte chvilku, chcete říct, že tu dívku jste zabil vy?“

„Copak potřebujete naslouchátko, dědo? Přesně to říkám.“

Před guvernérem jako by se najednou otevřela hluboká propast a on padal do bezedné tmy. Trvalo mu pár vteřin, než se sebral. „Říkal jste něco o penězích?“

„Deset tisíc. V neoznačených padesátidolarovkách.“

„Jak vám je mám předat?“ nevěřícně se poslouchal, jak vyjednává. „A jak získám ten důkaz, o němž tvrdíte, že ho máte?“

„Peníze přineste do parku Bayfront v Miami. Běžte ke stanovišti kočárů, u tý velký sochy Kryštofa Kolumba. Nasedněte do bílýho kočáru s červenýma sametovýma sedadlama. Kočíruje ho starej černoch, Calvin. Jeďte na projížďku v devět večer. Až dorazíte k amfiteátru, Calvin zastaví, vystoupí a půjde si koupit ledovej čaj ze stánku od takový tý seňority s velkejma kozama. Až odejde, koukněte se pod sedadlo po svý pravý straně. Nadzvedněte sedák a uvidíte úložnej prostor. Tam najdete krabici a instrukce. Peníze nechte tam, vemte si tu krabici, přečtěte si instrukce a přesně se jima řiďte. Rozumíte?“

„A co když kočí nezastaví?“

„Zastaví, pokud pojedete na vyjížďku v devět večer. Daly by se podle něj řídit i hodinky. Vždycky zastaví.“

„Ale já si nemůžu jen tak vyjet kočárem s pytlem plným peněz.“

„Ale můžete. A taky to uděláte.“

Guvernér rychle vycítil, že o podmínkách nemá smysl vyjednávat. „Budu potřebovat trochu času. Kdy si představujete, že se to stane?“

„V sobotu večer. A jak jsem řekl. Jeďte na vyjížďku v devět. Už musim jít, chlape, nemyslím sice, že byste se snažil ten hovor vystopovat, ale kdyby přece, mejch sedmdesát vteřin bude za chvilku pryč.“

Guvernér slyšel, jak neznámý muž položil telefon. Pomalu zavěsil sluchátko a zhluboka se nadechl. Jen nerad se do toho zaplétal stále víc. Potřeboval si ale být jistý, že mu ten muž říká pravdu. Nevěděl, co bude dělat, až se o tom ujistí, jestli bude schopen nadále sám se sebou žít, nebo jak to vysvětlí Jackovi, ale skutečně si potřeboval být jistý.

Kromě toho to mohlo být i horší. Pro toho grázla by byla škoda i jediného deseticentu, přesto byla pravda, že deset tisíc dolarů mu rodinnou kasu nezruinuje. Ten člověk si klidně mohl říct o mnohem víc.

Vrtalo mu hlavou, proč nepožádal o víc. Takhle se odhalit pro něj muselo představovat celkem značné riziko. Tak proč za to alespoň nechtěl pořádný balík? Pokud ovšem nehrál docela jinou hru, kterou by Harry zatím neměl ani šanci odhalit.

Taková možnost ho naplňovala ještě větší hrůzou.

9

„Na mýho dobrýho kámoše Jacka,“ připil mu Mike „Cvok“ Mannon, majitel firmy Mikeova kola a Jackův nejlepší přítel. Pozvedl láhev Budweiseru. „Ať už dostaneš rozum a právničinu nikdy neděláš.“

Jack se usmál a pořádně se napil ze svého Amstelu. Po dni, který strávil obvoláváním přátel, jestli nevědí o nějakém volném místě, se nechal od Mikea přemluvit na večeři na South Beach. Pár piv a cheeseburgerů v jedné z kaváren na promenádě znělo dobře.

Užívali si vánku od moře a sledovali bronzově opálené postavy na kolečkových bruslích proplétající se mezi sytě červenými kabriolety, klasickými korvetami a jeepy na obřích pneumatikách, z nichž vyřvávalo reggae a kubánská salsa. Kolem osmé zapadlo slunce a všechno, co bylo trendy, sexy nebo na hraně legálnosti, se promenovalo po Ocean Drive pod barevnými neony.

„Wow!“ zvolal Mike, když kolem prošla do hněda opálená blondýna s velmi hlubokým výstřihem a celá kavárna se za ní otočila.

Jack se dobře bavil. Mike byl jeden z těch chlapů, kteří si vždycky chtěli přilepšit. Malý kluk v těle dospělého muže. I tak měl ale neodolatelné kouzlo, což většině lidí připadalo přitažlivé. Dokázal nebrat život příliš vážně, dokázal si plnit přání a nedívat se na to, co si myslí nebo říkají ostatní. A to mu Jack záviděl.

„Víš, že v nemocnici Jackson Memorial na ortopedii pracuje jedna doktorka, která píše práci o krční páteři? Přes ten vyvrácený krk by ses s ní mohl snadno seznámit.“

„Pro tebe je snadný bejt tak vzornej, pane monogamisto. Ale někteří z nás nechodí každej večer spát se Cindy Paigeovou.“

„Jo, jasně,“ povzdechl si Jack a podíval se stranou. „Začínám si říkat, jak dlouho to tak ještě vydrží.“

„Ajaj. Království v ohrožení. V pohodě, najdu ti taky nějakou. Co třeba tamta?“ kývl Mike směrem k nějaké kulturistce v kůži, s rudými ježatými vlasy.

„Bezva. Ta je přesně ten typ, co se nechá sbalit od nezaměstnanýho chlapa. Kdyby náhodou vypadala nerozhodně, povím jí o tom maniakovi, co se mě snažil přejet.“

Mark se na něj podíval hodnotícím pohledem. „Nějaký nový teorie o tom včerejším incidentu?“

„Pořád víš to, co já,“ pokrčil rameny Jack. „Řekl bych, že to klidně může být Goss. Hraje si se mnou. Ty řeči o tom ,zabijákovi na svobodě‘, to je přesně jeho styl. Nejsem si ale jistý, že by měl tu trpělivost. Nejdřív ten telefonát před třemi dny, teď tohle. To už je skutečná kampaň. Někoho ten rozsudek evidentně rozzuřil.“

Mike se otočil znovu, tentokrát za dvěma dívkami v topech se zavazováním za krkem, které vyšly od toalet. „Možná bys měl zavolat na policii.“

Jack se pousmál. „Policie v Miami by neměla z ničeho větší radost, než kdyby se doslechla, že Jacka Swytecka někdo pronásleduje. Tomu, co to dělá, by určitě chtěli předat klíče od města. Nemyslím, že právě teď je policie reálná možnost.“

„No jo, tak si dobře hlídej záda,“ zdůraznil mu Mike a zakřenil se. „Možná bys měl zvažovat i nějaký úplně jiný profese. Jako třeba prodejce přáníček nebo tak něco.“

Jack přikývl. Mike měl asi v něčem pravdu. Možná skutečně potřeboval úplnou přestávku, snad i přesídlit do jiného státu. Daleko od Gosse, pryč ze stínu vlastního otce, kterému nebylo nikdy dost dobré ani jeho maximum, pryč od Cindy, která ho neustále tlačila, aby se jí víc otevřel. Zatraceně, a proč se vlastně nedokáže víc otevřít? Všichni ostatní v Americe myšlenkami přímo hýřili. Vždyť v dnešní době si člověk ani nemohl zapnout talk show, ve které by hosté před kamerou neukázali i vnitřnosti.

„Hej, Mikeu. Jak vycházíš s rodinou?“ zeptal se Jack najednou. „Scházíte se s mámou a tátou nějak pravidelně na pokec?“

Mike právě navázal oční kontakt s jednou dívkou v upnutých purpurových capri kalhotech. „Cože?“ musel se znovu začít soustředit na Jacka. „Jo, s rodinou… no, to víš. S mamkou celkem mluvíme. Většinu času do mě teda něco hučí ona. Pořád se ptá, kdy se ožením a budou vnoučata.“

„A s tátou?“

„Vycházíme,“ usmál se maličko posmutněle. „Když jsem byl malej, měli jsme k sobě vážně blízko. Blbli jsme, chodili na zápasy miamských Hurikánů, skoro každej víkend jsme se plavili dolů až k ostrovu Elliot Key. Domů jsme se vždycky vraceli úplně mrtví.“ Odmlčel se. „Když jsem ale vylezl ze školy, všechno bylo najednou takový formální. Znáš to, rychlý potřesení rukou a otázky typu ,Tak jak jdou obchody, synku‘. Ale můžem se na sebe spolehnout.“

Jack si vzpomněl na tu fotku, kterou viděl u svého otce na poličce tu noc před Fernandezovou popravou. Rybaření, moře. Jen oni dva.

„Číšníku,“ zavolal. „Přineste nám sem další dvě.“

Když se v tu sobotu ráno, ve tři čtvrtě na dvě, vracely Gininým autem ze South Beach, Cindy se naklonila, vypnula klimatizaci a otevřela okénko, aby se do auta dostal teplejší vzduch.

„Co to děláš?“ ptala se Gina nevrle.

„Vždyť už je tu zima.“

„Já mám studený vzduch ráda. Udržuje mě vzhůru, zvlášť po pár drincích. Krom toho, ty kalhoty, co mám na sobě, úplně rozpalujou.“

Cindy se podívala na svoji kamarádku. Rozpalovaly určitě pořádně, ne ale v teplotním slova smyslu. Přiléhavý černý elastan Gině sedl. Měla tělo, které jí zaručovalo cokoli, večeří v prvotřídní restauraci počínaje a dokonalou obsluhou u samoobslužné tankovací stanice konče. Byla úžasná, taky na sobě pořád pracovala ve snaze udržet si i ve čtyřiadvaceti ten „svěží look“, díky kterému si jako šestnáctiletá modelka vydělávala tisíc dolarů týdně.

Poprvé se potkaly před šesti lety na vysoké. Dva osmnáctileté protiklady tehdy svedlo dohromady nařízení upravující rozdělení pokojů na koleji. Cindy byla ta nejpoctivější studentka a Gina zas ta nejpoctivější pařmenka. Většinu semestru se snažily jedna s druhou přežít. Až se jednou v noci Gina vrátila na pokoj v slzách. Až do rána ji Cindy přesvědčovala, že žádný vysokoškolský profesor, ať už by to byl sebelepší milenec, nestojí za pátý bourbon a krabičku prášků. Cindy byla jediný člověk, který kdy Ginu viděl zhroutit se kvůli muži. Z toho nočního rozhovoru vzešlo přátelství a během let Cindy viděla, jak Gina zlomila srdce bezpočtu nevinných mužů, kteří jí přišli do cesty a museli zaplatit za hříchy její první a poslední „pravé lásky“. Cindy věděla, že za maskou lovce se skutečná Gina jen ukrývá. Nebylo ale snadné o tom přesvědčit ostatní, kteří ji neviděli tolik zranitelnou.

„Řídila jsi někdy auto se zavřenýma očima?“ zeptala se Gina.

„Ne, to ne,“ odpověděla Cindy, zatímco mačkala různá tlačítka na rádiu ve snaze najít něco, co by se jí líbilo.

„Já jo. Někdy, když vidím, jak se ke mně z protisměru blíží auto, napadá mě, že prostě budu jen klidně držet volant, zavřu oči a počkám na takové to zašumění, až kolem mě projede.“

Cindy jen zvedla oči v sloup. „Prostě jen řiď, Gino.“

Gina se zašklebila. „Ty máš teda fakt skvělou náladu.“

„Promiň. Asi dnes nemám zrovna chuť jet se bavit. Už si nejsem tak jistá, že bych měla Jackovi říct, že se s ním chci rozejít.“

„To už jsme probíraly stokrát, Cindy. S tím vztahem prostě skoncuješ.“

Cindy zamrkala. „Já jen že jsme si byli tak blízko. Dokonce jsme mluvili o tom, že spolu zůstaneme napořád.“

„Což znamená, že jsem tě zachránila na poslední chvíli. Věř mi, svoji a v loji se nerýmuje jen tak náhodou,“ pronesla výraznou dikcí. „Žít život není jako zkoušet si šaty, jasný? Musíš si najít sama něco vzrušujícího, ne stát pořád jen opodál a žít svůj život skrze moje zážitky. Přímo před sebou máš jedinečnou šanci. Ne každýho pětadvacetiletýho fotografa najme italskej konzulát a pošle ho na cestu křížem krážem Itálií, aby jim nafotil fotky do brožurek. Skoč po příležitosti. Pokud to neuděláš, pokud zůstaneš tady jen ze strachu, že přijdeš o Jacka, jednoho dne ho za to budeš nenávidět.“

„Možná,“ přemýšlela Cindy. „To ale neznamená, že se s ním musím rozejít. Mohla bych mu prostě jen říct, že když budeme nějaký čas od sebe, dá nám to prostor rozhodnout se, jestli by náš vztah měl být trvalý, nebo ne.“

„Nech už toho, prosím tě! S Jackem žiješ už pár měsíců. Po takový době člověk ví, jestli všechno klape, nebo ne. A pokud si pořád říkáš, že se snažíš se rozhodnout, tak je něco špatně, to mi věř.“

„Občas bylo ale všechno bezva.“

„To už je dlouho. Já tě znám, Cindy. A vím, že s Jackem nejsi šťastná. Ten chlap prohlašuje, že s tebou ,chce zůstat napořád‘, ale polovinu času ti ani nenaznačí, na co doopravdy myslí. A co to je za tak strašlivý tajemství, kvůli kterýmu nemluví s tím svým veledůležitým otcem? Je to všechno moc divný. Řekla bych, že má o kolečko míň.“

„Jack je naprosto v pořádku,“ oponovala Cindy. „Prostě si jen myslím, že kvůli tomu, jak umřela jeho máma a jak se s tím jeho rodina popasovala, má zmatek ve spoustě věcech.“

„Bezva. Tak zatímco si to tady on bude řešit, ty si jeď pořádně užít do Itálie.“

„Když já nevím…“

„No dělej, jak myslíš,“ povzdechla si Gina. „Stejně o tom ani nemá smysl mluvit. Jakmile totiž Jack uslyší, s kým budeš cestovat, stejně mezi váma bude konec.“

Cindy na to nic neřekla. Gina měla pravdu, nechtěla na to teď ale myslet. Pár minut jen poslouhala rádio, dokud ranní jazz nevystřídaly zprávy ve dvě nula nula. Hlavní událostí byl stále Eddy Goss.

„… který se přiznal k vraždě,“ oznamoval hlasatel, „ale v úterý odpoledne ho porota zprostila obvinění z vraždy prvního stupně.“ Tahle konkrétní zpráva byla o detektivovi Lonzu Staffordovi a o jeho neúnavné snaze spojit Gosse s minimálně dvěma dalšími vraždami, aby ho mohl dostat za mříže a aby podle jeho slov „už nikdy nemohl zabíjet“.

Jak Cindy, tak Gina předstíraly, že neposlouchají. Ani jedna ale tu druhou neoklamala. Jackova role v Gossově případu jim toho vraha přivedla trošku příliš blízko domova. Cindy myslela na Jacka, jak sedí doma, pravděpodobně sám. Gina myslela na Eddyho Gosse. Tam venku. Někde.

Gina zahnula se svým béžovým BMW, darem od jejího posledního zklamaného nápadníka, do soukromého areálu. Byl to komplex přepychově umístěných viladomů s vyhlídkou na záliv. Gina by si se svým platem interiérové designérky nikdy nemohla dovolit bydlet v podobné lokalitě, takže byla v „podnájmu“ u nehorázně bohatého ženatého venezuelského obchodníka. Jednou žertovala, že „přijíždí tak třikrát za rok, vždycky na jednu noc, aby si vybral nájemné“.

Cindyino auto stálo zaparkované u Giny v garáži, proto zastavily na místě pro hosty na druhé straně parcely.

Nesměle vystoupily, nemohly dostat z hlavy tu znepokojivou zprávu o Gossovi.

„Nic neudělá z dvouminutový chůze ke vstupním dveřím takovej maraton, jako když si na svobodě běhá vrah,“ podotkla napůl žertem Cindy, když svižně přecházely prázdné parkoviště.

„To máš pravdu,“ zabručela Gina. Její nervózní smích zněl v tichu noci docela prázdně. Přední schody brala po dvou. Cindy spěchala za ní, ale v podpatcích nebyla tak rychlá jako její dlouhonohá kamarádka. Venkovní světlo se rozsvítilo a dveře byly zamčené, přesně tak jako když odcházely.

Gina zašmátrala ve své kabelce plné kosmetiky pro klíče. Chvilku jí trvalo, než se trefila do zámku. Konečně natočila klíč správně. Rychle jím dvakrát otočila, odemkla a vzala za bezpečnostní kliku. Otevřela a chystala se vejít dovnitř. Pohnula s dveřmi ale jen o kousek, když její pohyb něco nečekaně zarazilo. Dveře byly zevnitř zajištěné bezpečnostním řetízkem. Když si uvědomily, že se v žádném případě nemohly dostat ven a zároveň zajistit dveře zevnitř na řetěz, zkameněly.

Gina se podívala na hliněný květináč na verandě, pod kterým měla schovaný náhradní klíč. Věděla o něm jen hrstka lidí. Někdo s ním hýbal.

Než mohla Gina vycouvat, dveře se z ničeho nic zabouchly. Odhodily ji stranou a obsah kabelky se jí vysypal na zem.

Obě dívky propadly panice a chytily se za ruce. Když uslyšely, jak někdo odjišťuje řetízek, obě vykřikly a začaly utíkat. Gina běžela první, zahodila boty a skákala ze schodů jako přes překážky. Cindy se ale smekl podpatek na posledním schodu a upadla na chodník.

„Gino, pomoc!“ vykřikla jak dlouhá, tak široká na zemi. Její kamarádka se ale ani neohlédla.

„Gino!“

10

„Hej!“ zavolal Jack, když se dveře nahoře na schodech otevřely. „No tak! To jsem já!“

Gina utíkala dál, Cindy se ale zastavila a ohlédla se zpět. „Jacku?“ zavolala, když se škrábala ze země zpět na nohy.

Jack na ni shora mávl. „Je to dobrý, to jsem jen já.“

„Ty jeden pitomče!“ křičela na něj Gina cestou zpátky z parkoviště. „Co tady sakra děláš?“

Dobrá otázka, pomyslel si Jack. V baru podlehl Mikeovu nátlaku a přešel z piva na něco silnějšího. A účinky se dostavily velmi brzy. Tvrdý alkohol pil jen zřídka, takže když už na to přišlo, stoupl mu do hlavy téměř ihned. A tak než aby ve snaze dojet autem až domů někoho zabil, zastavil u Giny. Doufal, že tam najde Cindy.

„Nevím, co tady dělám,“ pokrčil rameny. Jako by mluvil spíš sám se sebou než s někým dalším. Potom pohlédl na Cindy. „Promiň, asi jsem toho vypil příliš. Chtěl jsem si s tebou jen promluvit, zjistit, co se mezi náma děje.“

„Jacku,“ povzdechla si Cindy, „tohle není to pravé místo na…“

„Chci si jen promluvit, Cindy. Alespoň to mi dlužíš.“ Trochu se zapotácel a musel se chytit zábradlí, aby nabyl zpět rovnováhu.

Cindy zápasila sama se sebou. Když Jacka takhle viděla, litovala toho, jakým způsobem se rozhodla jejich situaci řešit. „Nejsem si jistá, jestli s tebou dokážu mluvit, alespoň ne dnes v noci. Upřímně jsem se ještě ani sama nerozhodla…“

„Ale rozhodla,“ skočila jí do řeči Gina. „Smiř se s tím, Jacku. Odchází od tebe. Ať se ti to líbí, nebo ne, bez tebe je jednoduše lepší člověk. Tak ji nech jít.“

Cindy po Gině vrhla rozhořčený pohled.

A Jackovi bylo najednou trapně, jako by ze sebe dělal šaška.

„Smiř se s tím,“ zopakoval, pokýval hlavou a vydal se dolů ze schodů.

Cindy na okamžik zaváhala, ale pak ho zastavila. „Ne, máš pravdu, potřebujeme si promluvit. Zajdu si jen pro klíče od auta. Můžeme to probrat doma.“

Jack se zadíval na Ginu, potom znovu na Cindy. „Jsi si jistá?“

Cindy rychle přikývla, do očí mu ale nepohlédla. „Běž k autu, pojedu za tebou.“

Neexistuje žádná zřetelnější hranice než ta, která rozděluje postel na dvě strany. Pokoj může být ponořený do tmy. Oči můžete mít zavřené. Bude tam, vždycky. Němý svědek hlubokého odcizení narušující vztah dvou lidí.

Hranice mezi nimi se začala vynořovat, když jeli od Giny každý ve svém autě. Když zaparkovali na příjezdové cestě. Když jeden za druhým vešli domů. Když se v tichosti svlékali, byla stále hmatatelnější a hmatatelnější. A v tu dobu, co ulehli každý na svou stranu manželské postele, byla velká jako Berlínská zeď. Jack věděl, že si potřebují promluvit, jenže po propité noci měl strach, co všechno by mohl říct. Proto radši jen zhasl světlo, zamumlal „dobrou“ a předstíral, že spí, ačkoli trvalo ještě hodiny, než starosti dovolily jeho tělu trochu si odpočinout.

Cindy se ani nesnažila udržet ho vzhůru, přesto ani ona nemohla usnout. Vzpomínala na to, jak ji požádal, aby se k němu nastěhovala. Bylo to už skoro deset měsíců. Zakryl jí tehdy oči dlaněmi a zavedl ji k sobě do ložnice. Když ji nechal se podívat, uviděla malé žluté stužky přivázané k madlům poloviny všech šuplíků. Označovaly ty, které byly prázdné. „Ty jsou pro tebe,“ řekl jí. Teď ležela v posteli, zavřela oči a představovala si žluté stužky. Stužky a krajku a pentle. Myšlenky ji unášely do spánku. Poslední obraz, který si pamatovala, byl pokoj vyzdobený na oslavu. Velkolepou oslavu se stovkami hostů. Instinktivně cítila, že je důležité, aby tam byl i Jack, když ho ale hledala a volala, nikdo jí neodpovídal.

„Jacku,“ zašeptala ani ne o tři hodiny později, když jí teplo ranního slunce rozehřálo čelo. Vzbudil ji její vlastní hlas hovořící ze sna. Překulila se na bok. „Jacku,“ řekla a dloubla ho do ramene. „Musíme si promluvit.“

„Hm?“ promnul si oči Jack a pohlédl na ní. Mrkl na budík. Bylo teprve sedm ráno.

„Hned se vrátím,“ řekl, převalil se na kraj matrace a postavil se. Musel si ale hned zase sednout. „Uf,“ zamručel, jak ho zasáhla první vlna kocoviny tak velké, že kdyby mu někdo navrhl jako jedinou možnost vystřízlivění amputaci, dokonce by to zvažoval. Povzdechl si a smířil se s tím, že zůstane sedět. „Poslyš,“ začal a ohlédl se přes rameno na Cindy, „omlouvám se za tu včerejší noc, dobře?“

Cindy se posadila. Potom zaváhala, nevěděla, jestli má tu hranici mezi nimi překročit. Bylo to zvláštní, nicméně po desetiměsíčním soužití byla najednou nervózní. Nervózní z Jacka sedícího na posteli jen v boxerkách. Nervózní sama ze sebe jen ve vytahaném tričku.

„Taky se omlouvám,“ řekla a nesměle se převalila přes postel. Posadila se vedle něj, ačkoli si udržovala svůj odstup. „Jen se vzájemně omluvit ale nestačí. Musíme si promluvit. Dost jsem o tom přemýšlela.“

„O čem jsi dost přemýšlela?“

„Dostala jsem nabídku fotit pro italský obchodní konzulát. V Itálii.“

Jack se usmál a oddechl si, že šlo o dobrou zprávu. „To je fantazie, naprosto skvělé!“ zaradoval se, natáhl se k ní a stiskl jí ruku. „To je přesně taková práce, o jaké jsi vždycky snila. Proč jsi mi o tom neřekla dřív?“

„Protože bych musela odjet hned. Na tři čtyři měsíce.“

Jack jen pokrčil rameny. „To přežijem.“

„O to právě jde,“ podívala se stranou Cindy. „Já si tím nejsem jistá.“

„Co tím chceš říct?“ Úsměv z jeho tváře se začal vytrácet.

Cindy si povzdechla. „Chci tím říct, že máme problémy, Jacku. Ta potíž není ani tak v nás dvou dohromady jako v tobě. Máš v sobě něco, kvůli čemu se uzavíráš.“

Jack odvrátil zrak. Ten problém byl v něm.

„To už jsme řešili. Bývám jako tělo bez duše a propadám strašným náladám. Většinou kvůli práci, kvůli tomu, co dělám.“ Na vteřinu ho napadlo říct jí, že dal ve Freedom Institute výpověď, dospěl ale k závěru, že být nezaměstnaný by mu zrovna teď nepomohlo. „Ale snažím se s tím bojovat.“

„Ty v sobě prostě máš něco, kvůli čemu nemůžeš nebo nechceš komunikovat a dát najevo svoje city. A já si toho jednoduše nedokážu nevšímat. Za celou tu dobu, co jsme spolu, jsi byl naprosto neschopný spojit se s otcem a popovídat si s ním o tom, co vás rozděluje. Dělá mi starosti, že problémy ve vztazích řešíš takhle. Dělá mi to takové starosti, že jsem toho případu s Gossem využila k tomu, abych od tebe na pár dní vypadla. Abych se nad námi zamyslela… nad tím, jestli vůbec máme budoucnost. Upřímně jsem netušila, jak bych ti o tom měla říct. Jestli bych měla říct: ,Jděme si každý svou cestou‘ nebo ,Pořád tě miluju, budu volat a psát, a až se z Evropy vrátím, uvidíme se‘.

„A to ses o tom hodlala rozhodnout jen tak beze mě?“ zeptal se poněkud dotčeně. „Měl jsem prostě jen tak souhlasit s čímkoli, s čím bys přišla?“

„Ne. Věděla jsem, že si potřebujeme promluvit, jenže to nebylo tak snadné. Je to trochu složitejší.“

„V jakém směru?“

Cindy se zahleděla na své prsty u nohou. „Necestovala bych tam sama,“ řekla opatrně. „Jel by se mnou Chet.“

Jack otevřel ústa, ale nezmohl se ani na slovo. „Chet,“ zopakoval konečně. Chet byl Cindyin bývalý šéf ve fotostudiu. Její první zaměstnavatel. A do té doby, než do jejího života vstoupil Jack, taky její přítel. Bylo mu z toho nanic.

„Není to tak, jak si myslíš,“ začala Cindy. „Je to čistě profesionální…“

„Proč to děláš takhle?“ skočil jí do řeči, nedbal na její vysvětlení. „Myslíš snad, že bych se zhroutil, kdybys mi prostě řekla pravdu a dala mi kopačky? Nezhroutil, neboj. Jsem totiž silnější. Kdykoli si tenhle měsíc zapnu noční zprávy nebo přečtu noviny, narazím na jeden příběh o Gossovi za druhým. O vrahovi, který se sám přiznal, a jeho právníkovi Jacku Swyteckovi. A pokaždé se nese ve stejně znechuceném duchu. Když jdu po ulici, vyhýbají se mi i lidé, které znám. A když přejdu na druhou stranu, lidé, které jsem nikdy v životě neviděl, na mě plivou. Poslední dobou je to ještě horší.“ Vzpomněl si, jak ho před dvěma dny málem přejelo auto. „Ale víš co? Já to přežiju. Zvládnu to. Pokud to budu muset dokázat bez tebe, to je tvoje věc. Ale že to zvládnu, aniž bys mě musela litovat, to je zas moje věc.“

„Já tě nelituju. A ani tě neopouštím. Nemůžeš prostě to, co ti tu vykládám, brát jako moje upřímné pocity? A nemohl bys ke mně být upřímný ohledně svých pocitů?“

„O tom, co cítím, jsem ti nikdy nelhal.“

„Jenže jsi mi o tom ani nikdy nic neřekl. A to mě trápí. Někdy mám pocit, že je to mnou. Že je to moje chyba. Nevím. Gina si myslí, že to je tím, jaký jsi, tím, jak ses s otcem…“

„A co sakra ví Gina o mém otci?“

Cindy polkla naprázdno. Věděla, že se prořekla. Jack jen kroutil hlavou a ruce měl zaťaté v pěst.

„Tys jí vyprávěla, co jsem ti říkal?“

„Gina je moje nejlepší kamarádka. Povídáme si. O důležitých věcech v našich životech.“

„Zatraceně, Cindy!“ rozkřikl se a vyskočil z postele. „Nemáš s ní co mluvit o ničem, co ti řeknu o sobě a o svém otci! Jak jsi mohla být tak strašně necitlivá?“

Cindy zarývala nehty do matrace a ruce se jí třásly. „Takhle se mnou nemluv,“ procedila odhodlaně, „nebo se zvedám a ihned odcházím.“

„Stejně odcházíš. Myslíš, že to nevidím? Jedeš do Itálie s chlápkem, se kterým jsi spávala. S Ginou vysedáváš do dvou v noci po nočních klubech a okukuješ cizí…“

„To jsme teda ne…“

„Ale hovno!“ Jack byl tak mimo, že zapomněl, jak předešlou noc trávil on. „Společnost ti nedělá zrovna Matka Tereza, nemyslíš? Do prdele, vedl jsem smysluplnější rozhovor s lidma, co vybírají na dálnici mýtné, než Gina s polovinou chlapů, se kterýma se vyspala.“

„Já nejsem Gina. A krom toho, ona taková není. Přestaň s tím už.“

„Přestaň s čím?“ řekl zase o něco hlasitěji. „Přestaň hledat, o co tady opravdu jde? Přestaň si dělat legraci z počestného výletu Cindy a Giny?“

Cindy seděla na posteli kamenná jako socha, příliš zraněná, než aby promluvila.

Jack se vrhl ke dveřím ložnice. „Chceš jít?“ vyštěkl a otevřel je. „Tak prosím.“

Cindy se na něj se slzami v očích podívala.

„No tak si jdi,“ poručil. „Padej odsud!“

Pořád se ani nehnula.

Jack se začal rozhlížet po pokoji v zoufalé snaze najít něco, na čem by si mohl vybít tu potlačovanou zlost, která se v něm hromadila měsíce, možná celé roky. Zlost, kterou nezpůsobila Cindy, měla ale tu smůlu, že jí musela čelit. Vystartoval směrem ke stolu a popadl jejich společné fotky, které Cindy zastrkala za dřevěný rám zrcadla. Jejich vzpomínky.

„Jacku!“

„Tak,“ zafuněl, když jednu z nich roztrhal na tisíc kousíčků.

„Nedělej to!“

„Ty odcházíš,“ zařval a vytáhl z hromádky jejich společnou fotku z Freeportu.

Cindy se zvedla a zamířila do šatny. Jack jí ale skočil do cesty.

„Musím se oblíct!“

„Kdepak,“ vydechl a před očima jí podržel další obrázek. „Odcházíš přece hned. Jeď si zpátky za Ginou, za svojí důvěrnicí.“

„Přestaň!“

Tentokrát rozerval několik fotek najednou.

„Jacku!“ Cindy popadla klíče od auta a spěchala ke dveřím. Tam se zastavila. „Nechtěla jsem, aby to takhle skončilo,“ řekla plačtivě.

Jack se jí ale vysmál. „Teď zníš jako jedna z těch sviní, co obhajuju.“

Cindy celá zrudla, hrozilo, že propukne v pláč nebo ji zachválí zuřivost. „Ty jsi jedna z těch sviní, co obhajuješ!“ zařvala a práskla za sebou dveřmi.

11

Toho sobotního večera, o půl deváté, zaparkoval Harry Swyteck buicka z půjčovny pod jednou z bezpočtu vysokých palem, které lemovaly bulvár Biscayne, hlavní tepnu mezi severní a jižní částí Miami. Byl sám, jak vyděrači slíbil. Slunce zapadlo jen před pár minutami, právě se rozsvítily pouliční lampy. Soumrak se nezadržitelně blížil a Harry si povzdechl. Jako by už tak neměl dost starostí, teď bude ještě muset chodit po nočním Miami s deseti tisíci dolary v hotovosti. Zkontroloval zámky na kufříku, hbitě vystoupil z auta, přeběhl přes šest jízdních pruhů na východní stranu silnice a po chodníku se vydal směrem k parku.

Zeleň parku Bayfront oddělovala pulzující ulice Miami od plachetnic zakotvených v zálivu Bay Biscayne. Jihozápadní část parku osvětlovaly žulové, skleněné a mramorové mrakodrapy. Podél zálivu směrem k South Miami Beach se zas třpytila světla ze zaoceánských lodí směřujících do Karibiku. Jako plovoucí perlový náhrdelník. Svěží letní vítr vanul od zálivu na východ a nesl s sebou uklidňující zvuk vln rozbíjejících se o pobřeží. V severní části parku se nacházelo nákupní centrum Bayside, směs vnitřních i venkovních obchodů, restaurací a barů. A právě odtamtud vyjížděly kočáry do parku na vyjížďky, které se těšily tak velké oblibě u turistů.

Dnes v noci byla řada na guvernéru Swyteckovi, aby se projel. Doufal, že bude vypadat jako jeden z turistů. Vzal si kvůli tomu na sebe bílé námořnické kalhoty, lehké kostkované bavlněné tričko a kšiltovku. Měl ale pocit, že s tím černým koženým kufříkem vypadá nápadně. Koupil si plyšáka od jednoho stánkaře, jen aby se zmocnil papírové nákupní tašky, do které kufřík schoval. Teď byl jeho převlek dokonalý. Ani zdálky nevypadal jako guvernér a o to přesně šlo. Ačkoli pro případ, že by ho někdo poznal, měl přichystané vysvětlení. „Jen další část pouliční kampaně,“ řekl by. A všichni by mu to pravděpodobně zbaštili. Před čtyřmi roky takhle jeden den učil prvňáčky číst a psát, vyzkoušel si práci u McDonalda a spoustu dalších zaměstnání, jen aby ho obyčejní lidé vnímali jako jednoho z nich.

„Svezete se?“ zavolal na něj jeden z vozků, když dorazil ke stanovišti kočárů.

„No, přemýšlím o tom,“ odpověděl mu Harry.

„Půl hodinka za čtyřicet babek,“ informoval ho kočí, ale guvernér ho neposlouchal. Snažil se rozhodnout, který ze šesti kočárů asi patří Calvinovi, člověku, jehož si měl od devíti najmout na projížku. Vylučovací metodou mu vyšel nablýskaný bílý kočár s rudými sametovými sedadly tažený koněm s téměř oslíma ušima, jež mu vyčuhovaly ze starého slamáčku. Když se guvernér blížil ke starému šlachovitému černochovi, znervózněl. Znovu si ale zopakoval, že to musí udělat. Cítil, že je sledován, rozhlédl se kolem dokola. Nikde nic zvláštního.

„Vy jste Calvin?“ zeptal se ho.

„Ano, pane,“ odpověděl. Calvinovi bylo něco přes osmdesát, vypadal jako přežitek ze starého Miami, kdy bylo město ještě plné černochů skutečnou součástí Jihu. Jeho sněhobílé vlasy a mozolnaté ruce patřily muži, jež celý život tvrdě pracoval. Byl až přehnaně zdvořilý, až se Harry na chvilku cítil provinile kvůli své rase, kvůli tomu, jak se s tím stařečkem asi zacházelo, když byl mladý.

„Rád bych se trochu projel,“ řekl mu guvernér, když mu podal dvě dvacetidolarovky.

„Jistě, pane,“ přikývl Calvin a podíval se na hodinky. „Ale musím vás varovat. Bude devět a to já cestou vždycky zastavuju u stánku s občerstvením. Koupit si ledovej čaj.“

„To je v pořádku,“ uklidnil ho guvernér, když nasedl. Jinak bych to ani nechtěl.

Calvin zamlaskal, trochu škubl otěžemi a jeho kůň vyjel z řady. Vydal se směrem k nábřeží, jako by fungoval na autopilota. Guvernér jen pobaveně sledoval, jak má vyšlapanou cestu.

„Jak dlouho už to děláte, Calvine?“

„O dost dýl, než vy děláte guvernéra, pane.“

Tolik k anonymitě.

Vyjeli od impozantní sochy Kryštofa Kolumba jižně podél pobřeží. Široký chodník z bílého vápence, floridskou verzi starobylých dlážděných ulic, lemovaly palmy, saxofonisté i kytaristé. Calvin dělal Swyteckovi cestou průvodce. Když došlo na historii a minulost parku, byl skutečnou encyklopedií na kolečkách. Vyprávěl, jak záliv roku 1924 zčásti zasypali, aby měli kde park zbudovat, a jak se oceán snažil ztracené území dobýt zpět během hurikánu 1926. Po letech praxe mluvil zpaměti, nicméně kvůli tak váženému pasažéru se snažil víc než obvykle. Guvernér uctivě poslouchal, přesto tu a tam nevnímal, snažil se koncentrovat na účel vyjížďky. Úzkost v něm pomalu vzrůstala, jak minuli fontánu a zamířili k západu, pryč z jasně osvětlené nábřežní promenády dovnitř do parku, kde palmy a stálezelené duby vrhaly stíny pod světla lamp, jichž bylo čím dál méně a stály čím dál víc od sebe. Když dojeli k amfiteátru, kočár zpomalil, přesně jak Calvin předeslal, přesně jak mu to řekl vyděrač.

„Hou,“ zavolal Calvin mírně na koně a kočár se zastavil. Otočil se dozadu na guvernéra. „Tak tomuhle místu říkám temný bod cesty. Protože právě tady na tom místě stával pavilon, ve kterém léta Páně 1933 zvolený prezident Franklin Delano Roosevelt promluvil k patnáctitisícovému davu lidí. A v tom obřím shromáždění stál i jeden velice rozhněvaný mladý muž. Muž, jehož lékaři později popsali jako vysoce inteligentního psychopata se specifickými úchylkami a morbidními představami a který byl v konfliktu s nastaveným společenským řádem. Ten narušený mladý muž stál na jedné z laviček a trpělivě čekal, než prezident dokončí svůj projev, pak vytáhl revolver a začal přes dav střílet na papaláše na pódiu ve snaze zabít pana Roosevelta. Ten unikl bez úhony, ale pět nevinných lidí bylo postřeleno. Nejvážněji zraněný Anton Cermak, uznávaný starosta Chicaga, pak prezidentovi ještě před smrtí řekl: ,Jsem rád, že to jsem já, a ne vy.‘“

Calvin si všiml guvernérova výrazu, načež se omluvně podíval stranou. „Nechtěl jsem vás vyděsit, pane guvernére. Ten příběh vyprávím všem svým pasažérům, ne jen politikům. Je to jen součást historie, nic víc.“

„To je naprosto v pořádku,“ ujišťoval ho guvernér a snažil se nevšímat si mrazení, které jím proběhlo. Byl by rád věděl, zda si byl jeho vyděrač vědom toho, že Calvin tu historku všem vypráví. Možná proto si k výměně zvolil právě tuhle vyjížďku kočárem. Rozhodně to bylo možné, vždyť to všechno zjevně plánoval celé ty dva roky od Fernandezovy popravy. Najednou o tom chtěl guvernér vědět co nejvíc. „Takže,“ začal nenuceně, „řekl bych, že taková střelba musela být v roce 1933 dost šokující.“

„No to samozřejmě. Zhruba tak měsíc plnila hlavní stránky novin, tak si to pamatuju.“

„A co se stalo s tím vrahem?“

Calvin doširoka otevřel oči a zvedl své husté bílé obočí. „Nechci se vás dotknout, pane. Ale ten muž vytáhl zbraň před patnácti tisíci lidmi, vypálil šest ran na prezidenta Spojených států, zranil pět nevinných lidí, a starostu Chicaga dokonce usmrtil. Dotáhli ho k soudu, kde do celého světa vykřičel, že lituje jedině toho, že nedostal pana prezidenta. A aby to všechno završil, prosil soudce, aby ho posadili na elektrický křeslo. Tak co si asi myslíte, že s ním udělali?“

„Popravili ho,“ odpověděl si Harry.

„Jistěže ho popravili. Čtyři dny nato, co položili tělo nebohého starosty Cermaka do hrobu, ho popravili. Tehdy jsme měli ještě rychlou spravedlnost. Ne jako dneska. Všichni ti právníci, které dnes máme, co pořád jen tlučou hubou. Pořád se někam odvolávají a něco zdržují. No nic,“ povzdechl si Calvin, „dost skuhrání. Nechám Daisy, aby si trošku odpočinula, a půjdu si koupit vychlazený ledový čaj. Něco pro vás, pane guvernére?“

„Ne, děkuji, Calvine, počkám tady.“ Harry starce sledoval, jak se belhá ke stánku. Přemýšlel o celém tom pozoruhodném aranžmá. Poodhaloval mu snad vyděrač svou hlubší, temnou stránku? Nějaké morbidní představy, které jsou v konfliktu s nastaveným společenským řádem? Mohl by být až tak vychytralý, že by záměrně guvernéra poslal za tímto vetchým průvodcem, který svým vlastním melodramatickým způsobem dokázal tak bolestně vyjasnit rozdíl mezi relativně jednoduchými případy s nejvyšším trestem a těmi nesnesitelně složitými? Mezi mužem, který se svým činem chlubí i na elektrickém křesle, a mužem, který na své nevinně trvá až do konce? Mezi šíleným politickým vrahem a někým, jako byl Raul Fernandez? Nebo že by jeho poselství nebylo zas až tak složité, tak filozofické? Že by mu tím chtěl prostě jen říct, že místo nejznámějšího floridského politického atentátu se dnes v noci znovu stane dějištěm politické vraždy?

Harry se nervózně ohlédl po Calvinovi. Ten si právě s úsměvem povídal s atraktivní hispánskou dívkou ze stánku. Jen její žensky tvarované tělo bylo dostatečným důvodem pro Calvinovy pravidelné večerní zastávky. Ačkoli venku bylo kolem čtyřiadvaceti stupňů, přehodil si guvernér přes kolena deku z kočáru, aby maskoval svoje pohyby. Pak se dotkl okraje rudého sametového sedáku vedle sebe a chystal se ho otevřít. Srdce mu bilo jako o závod. Najednou si uvědomil, že by z temnoty klidně mohl vyskočit nějaký ozbrojený muž nebo třeba následně vybouchnout bomba, která by udělala tečku za Calvinovým historickým výkladem. Zhluboka se nadechl a nadzvedl sedák. Ten vyskočil přesně tak, jak to popsal jeho vyděrač. Žádný výbuch, žádní chřestýši uvnitř. Swyteck se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že se nikdo nedívá. Znovu ho přepadl pocit, že je sledován. Nikoho ale neviděl. Podíval se tedy dolů, aby si prohlédl obsah malého úložného prostoru.

Uvnitř byla hnědá krabice od bot. Na straně měla napsáno: „Uložte sem peníze. Vezměte si krabici.“ Podpis chyběl, stálo tam jen varování: „Sleduju vás.“

Guvernér si netroufal rozhlédnout se. Otevřel kufřík schovaný v nákupní tašce, odložil dva balíčky nepoužitých padesátidolarovek pod sedák, hnědou krabici od bot si dal do tašky a složil přikrývku zpět na místo.

Calvin se vrátil o pár minut později. Cesta zpět trvala sotva pár minut, Harry měl ale pocit, jako by trvala věčnost. Poděkoval Calvinovi za vyjížďku a rychle se vydal přes rušnou ulici zpět k autu. Jakmile usedl za volant, položil nákupní tašku na sedadlo spolujezdce. Zhluboka se nadechl. Ulevilo se mu, že vše proběhlo hladce. Nastartoval, ale dřív, než mohl vyrazit, ho vyrušilo ostré zazvonění vysokého tónu. Následovalo další a další. Jako by vycházelo z té krabice od bot, kterou měl schovanou v tašce. Vyndal ji tedy a rozvázal provázek zavázaný přes víko. Zvonění neustávalo. Sundal víko a uvnitř našel mobilní telefon ležící na zapečetěné bílé obálce. Zmáčkl tlačítko pro přijetí hovoru a přiložil si ho k uchu.

„Je to v té obálce,“ ozval se známý zastřený hlas.

Guvernéra zamrazilo. Samozřejmě, že volal jeho vyděrač, nicméně ten hlas ho i přesto rozrušil.

„Co je v té obálce?“

„To se musíte ptát, guvernére? Já mám vaše prachy, vy zas důkaz, že to já zabil tu holku, ne Raul. Takovou jsme měli dohodu, ne?“

Guvernér mlčel.

„Tak měli jsme takovou dohodu, pane guvernére?“

„Ano, řekl bych, že ano.“

„Výborně,“ prohlásil vyděrač už klidnějším hlasem. „Teď otevřete tu obálku. Jenom ji otevřete, nic nevyndávejte.“

Harry si dal telefon pod bradu a otevřel obálku. „Hotovo.“

„Jsou v ní dvě fotky, na obou je ta holka, co za ni Raul dostal křeslo. Vyndejte tu nalevo.“

Guvernér vyndal snímek z obálky a zkameněl. Byl to snímek nahé nezletilé dívky, od prsou nahoru. Ležela na zádech s rameny staženými dozadu, jako by měla ruce pevně svázané za zády. V ústech měla červený roubík. K hrdlu měla přitisknuté dlouhé ostří nože. Krví podlitýma očima bezmocně zírala na svého vraha. Zbytek obličeje měla celý oteklý a plný podlitin způsobených nelítostným bitím.

„Vidíte to, kamaráde?“

„Ano,“ třásl se Harrymu hlas.

„V těch očích má skutečnou hrůzu. To se nedá zahrát. Občas si přeju mít to natočený. Ale vlastně to ani není potřeba. Přehrávám si to pořád dokola v hlavě. Je to jako film. Říkám mu ,Zkrocení Vanessy‘. Tak se jmenovala, Vanessa, věděl jste to? Je fajn znát jejich jména. Všechno je to pak mnohem opravdovější.“

Fotografie v guvernérových rukách se začala chvět. Celé tělo mu zaplavila vlna hrůzy a odporu.

„Teď vyndejte tu druhou fotku,“ nařídil vyděrač.

Harry zavřel oči a vzdychl. Na tu fotku by bylo těžké se podívat za jakýchkoli podmínek, ale s vědomím toho, že Raul za smrt té dívky odpovědný nebyl, to bylo dvakrát tak bolestné. Začal mu docházet nedozírný rozměr jeho omylu a najednou byl plný sebenenávisti. „Už jsem viděl dost,“ zašeptal.

„Koukněte se na tu další. Koukněte se, co jsem udělal s tím nožem.“

„Říkám, že už jsem viděl dost,“ stál si pevně na svém Harry a vrátil fotku zpět do obálky. „Máš svoje peníze, ty zrůdo. Tak si je nech. Takovou jsme měli dohodu. Nech si je, drž hubu a už mi nikdy nevolej.“

Vyděrač se jen pobaveně zachechtal. „Harry, Harry, tak se tahle hra nehraje. Vy a já jsme teprve na začátku. Další platbu dostanu za pár dní.“

„Nedám ti už ani cent!“

„Jaké přesvědčení! Zřejmě ještě nevidíte, jak se vám kolem krku stahuje oprátka. Tady, poslechněte si tohle.“

Guvernér si přitiskl telefon víc k uchu ve snaze zachytit každičký zvuk. Uslyšel cvaknutí, převíjení pásky a pak zas kliknutí. A potom hlas, který patřil jednoznačně jemu samému. „Máš svoje peníze, ty zrůdo. Tak si je nech. Takovou jsme měli dohodu. Nech si je, drž hubu a už mi nikdy nevolej.“

Následovalo další cvaknutí a ozval se znovu vyděrač. „Mám to všechno nahraný, kamaráde. Velevážený guvernér Harold Swyteck uplácí doznaného vraha, aby držel jazyk za zuby, jen proto, aby si zachránil svoji politickou kůži. Mám na pásce každý slovo, může to jít z fleku do novin.“

„To bys…“

„Ale udělal. Takže nepovažujte těch nicotnejch deset táců za zálohu. Protože dalších deset tisíc donesete do ulice East Adams číslo 409, do bytu 217. Budete tam druhýho srpna ve čtyři ráno. Ani minutu předtím, ani minutu potom. Dveře budou otevřený. Prachy necháte na kuchyňským stole. A buďte hezky hodnej, kámo.“

„Ty jeden parch…,“ spustil guvernér, ale vyděrač už to položil. Harryho zachvátila panika. Hodil telefon i s obálkou do krabice a chytil se rukama za hlavu. Bylo mu na zvracení. „Ty idiote,“ nadával si nahlas a zabořil se do sedadla. Netřásl se ale jen kvůli vlastní hlouposti. Celý ten večer ho vyděsil. Ta vyjížďka po parku s „výkladem“, fotografie té dívky, záznam telefonního hovoru. Nejvíc ho ale děsilo čím dál jasnější vědomí, že ve střetu s tímto chladnokrevným zabijákem zjevně prohrával.

12

Když do domu přenášel poslední hromadu krabic, musel se Jack sehnout, aby nevrazil do dveří. Opodál stál Mike Mannon. Bezstarostně sklepával popel z velkého doutníku a zjevně se bavil pohledem na supícího kamaráda.

„Vážně to vypadá, že nejsi zrovna ve formě,“ rýpl si do Jacka.

„Promiň, ty Schwarzeneggere, ale nevšiml jsem si, že bys dnes pokořil nějaký vzpěračský rekord. A jdi mi s tou smradlavou věcí z domu.“

Mike jen pokrčil rameny a vyfoukl jeho směrem hustý dým. „Vzpírání jsem neměl v popisu práce. Říkal jsi, že potřebuješ auto, protože máš mustanga v servisu. Nezmínil ses o tom, že ze mě chceš udělat soumara.“

„Tak to je asi všechno,“ vydechl Jack a podíval se na své věci z kanceláře. „Bůh ví, proč jsem se tam pro to všechno vracel. Snad mi to k něčemu bude, až si najdu novou práci.“

Mike pohlédl na hromadu právnických slovníků vyskládaných v největší krabici. „Jasně, šéfové u McDonalda často potřebují ocitovat nějaký precedens.“

„Tak na to si vzpomenu, až ti bude na krk dýchat nějaký exekutor, Mannone,“ zasmál se hořce Jack. „K sakru, co to povídám. Pravděpodobně to budu muset být já, kdo ti bude dýchat na krk. Bude to tak jediná nová práce, kterou v tomhle městě seženu, dokud nějak nevyšumí celý ten humbuk okolo Gosse.“

„Ale, ale. Neprodávej se levně, chlapče. Jedna z těch velkých právnických firem bude určitě potřebovat člověka bez skrupulí, jako jsi ty.“

Jack se krátce zasmál, načež zvážněl. „Určitě se nemůžeš na chvíli zdržet?“

„Bohužel, musím zpátky do krámu. Lennymu trvá zhruba tak dvě a půl hodiny, než způsobí nějakej průšvih.“ Mike se podíval na hodinky. „Nějaký se touhle dobou už určitě rýsuje.“

„Tak fajn,“ smířil se s tím Jack a doprovodil Mikea ven. Čtvrtek se mu začal proplétat mezi nohama s nějakou knihou v tlamě. „Hej, dej to sem,“ poplácal ho po hlavě Jack. „Dík za pomoc,“ křikl na Mikea, který už kráčel po cestě vysypané kůrou.

„Žádnej problém,“ zavolal na něj Mike. Když se k němu přiřítil Čtvrtek, aby mu trochu chňapl po kotnících, zamával, a za pár vteřin už od obrubníku odjelo auto a Jack zůstal sám se svými myšlenkami.

Zavřel dveře a šel do obýváku. Rozvalil se na gauč a nohy natáhl na podnožku. Tak mu bylo pohodlně. Rozhlédl se kolem sebe. Všude jen prázdnota, spousta prázdnoty. Jak tam tak seděl, cítil se jako jediný host v grandhotelu. Proč jen kupoval tak obrovský dům? Cindy mu jednou řekla, že když byl malá, snila o životě v paláci. Bydlela s rodiči a třemi bratry v malém bytě, což v tom určitě hrálo nějakou roli.

A už tam byl zase. Zase na ni myslel. Od včerejšího rána, kdy ze sebe udělal takového pitomce a vyhodil ji, nemohl ji dostat z hlavy. Snad po tisící od té doby, co ji sledoval odcházet, žasl nad svou hloupostí. Hluboko uvnitř se obával, že by mohla obnovit vztah s Chetem. A co udělal on? Přímo ji vehnal do jeho náruče.

Fakt skvělý, Swytecku. Byl v pokušení jí zavolat, prosit ji o odpuštění, ale nějaký vnitřní hlásek mu našeptával, že nejdřív musí dát dohromady svůj život. Že poslední dobou si nějak s ničím nevěděl rady. Prozatím se ovládl.

Byl natolik netečný, že počítal zrnka prachu poletující ve světle slunečního paprsku, když vtom zazvonil telefon. Že by mu volala Cindy? Když ho napadlo, že by to taky mohl být ten člověk, který ho obtěžuje, svraštil čelo. Rozhodl se to nebrat a počkat si na záznamník.

„Haló, Jacku, tady je má…,“ začal ženský hlas, ale zastavil se. „Tady je Agnes.“

Jacka zaplavily emoce, vesměs zmatek. Hlas Agnes neslyšel od promoce. Zněla ustaraně, odolal ale a nezvedl to.

„Nemůžu být konkrétní, Jacku, ale v životě tvého otce se právě teď něco děje a myslím, že bys o tom měl vědět. Chci říct: je naprosto v pořádku. Nerada tě s tím zatěžuji. Ale prosím, zavolej mu. A neříkej mu, že jsem tě o to požádala. Je to důležité.“

Jack se posadil. Netušil, co si z toho vzkazu odnést. Nedokázal si vzpomenout, kdy mu jeho nevlastní matka naposledy volala, nicméně její hlas ho alespoň na chvíli vytrhl z myšlenek na Cindy. Všiml si, jak se Agnes na začátku vzkazu málem zapomněla. Málem řekla „tady máma“. Zamyslel se nad tou větou. Najednou jako by mu zase bylo pět.

„Tvoje máma není mrtvá, ty malej spratku. Ona tě jen nechtěla!“

„Ty lžeš!“ vykřikl tehdy Jack, utekl z obýváku a nechal svou nevlastní matku o samotě s ginem a martini. Když doběhl k sobě do pokoje a zabouchl za sebou dveře, vyhrkly mu do očí slzy. Skočil na postel. Dobře věděl, že jeho pravá matka je mrtvá. Agnes určitě lhala, když říkala, že ho matka nechtěla. Zabořil obličej do polštáře a dal se do pláče. Za chvilku se překulil na záda a zíral do stropu. Přemýšlel, jak Agnes dokázat, že nemá pravdu. Svůj první případ začal promýšlet už v pěti letech.

Slezl z postele a šel ke dveřím. Pak vykoukl na chodbu. Z obýváku slyšel televizi. K ložnici rodičů to měl míň než pět metrů. Když se kradl k zavřeným bílým dveřím, ohlédl se přes rameno. Kdyby ho přistihli, měl by velký malér. Stejně ale vešel dovnitř.

Na druhé straně v rohu místnosti vytáhl nejspodnější šuplík vysoké komody ve stylu královny Anny. Ten šuplík patřil jeho otci. Jack se v něm prvně prohrabal před dvěma měsíci, když hledal nějakou vodu po holení poté, co si „půjčil“ otcův elektrický holicí strojek. Vodu po holení nenašel, ale mezi nátělníky a spodním prádlem objevil krabici. Byla to šperkovnice. Z masivního javoru. Se zdobnými stříbrně vyrytými iniciálami, které Jack nedokázal přečíst. Ty iniciály patřily jeho matce. Jeho skutečné matce.

Stejně jako ten den před dvěma měsíci ji vyndal a otevřel. Rychle nadzvedl vrchní patro se šperky, aby se dostal ke spodní přihrádce. A tam byl. Těžký mosazný kříž, zespodu vypouklý, jako když se těsto na sušenky přilepí k válečku, zdálo se mu, jenom ne tolik. Poprvé, když ten kříž viděl, ho to úplně vyvedlo z míry. Žádný podobný nikdy nespatřil. Proto přemluvil svoji babičku, aby přísahala, že to nikomu neřekne, a o svém objevu jí pověděl, aby mu ten zvláštní tvar vysvětlila. Byl to kříž, který ležel na oblém víku rakve, v níž spočinula jeho matka. Byla mrtvá, ten kříž byl důkaz.

Vyndal ho a šperkovnici vrátil zpět do šuplíku. Sevřel kříž pevně v dlani, odešel z ložnice a rozhodně kráčel chodbou. Pak uviděl svou nevlastní matku na gauči. „Lžeš!“ zakřičel.

Agnes pomalu zvedla bolavou hlavu, aby se na Jacka stojícího ve dveřích podívala.

Ten mával křížem v ruce. „Vidíš?“ řekl vychytrale. „Moje maminka je v nebi. Jsi lhářka!“

„Pojď sem, Jacku.“

On se ani nehnul.

„Pojď sem!“ křikla na něj Agnes.

Jack naprázdno polkl, udělal opatrně krok vzad, pak se otočil a uháněl pryč. „Jacku!“ ječela a letěla za ním chodbou.

Jack vrazil do ložnice, vytáhl šuplík a snažil se nacpat kříž zpátky do šperkovnice. Než ji ale mohl zavřít, Agnes ho popadla za paži. „Co to je?“ chtěla vědět.

Jack na ni jen zíral se strachem v očích. Všimla si iniciál na šperkovnici a obličej jí zrudl vzteky. Jack sebou cukal a čekal, že ho uhodí, když se na ni ale znovu podíval, vypadala ztracená v myšlenkách. „Jdi do svého pokoje,“ řekla rozrušeně. Jakmile vyšel na chodbu, zabouchla za ním dveře…

Ječivý zvuk protáčejících se pneumatik vrátil Jacka zpět do reality. Šel k oknu a roztáhl závěsy.

Hromady listí vepředu na dvorku mu zhoršovaly výhled na silnici, měl ale pocit, že v protahujících se stínech podél garáže viděl nějaký pohyb.

Vstal z gauče a šel ke vchodovým dveřím. Venku se zvedal vítr, který šlehal palmovými listy o dům. Rozhlédl se kolem dokola, ale nic neviděl. Cítil znepokojení a neklid. Ta příhoda s autem, když onehdy odcházel z práce… telefonát Agnes… a teď zvuk odjíždějícího auta…

Šel se podívat ke garáži, pak dozadu. Pátral v pološeru. Ale nikde nic. Vrátil se zpátky ke dveřím a tehdy uviděl Čtvrtka. Snažil se dostat na všechny čtyři, ale nohy se mu podlomily a spadl na bok.

„Čtvrtku!“ zařval Jack a běžel za ním. Vzal si jeho hlavu do dlaní a rychle mu prohmatal tělo ve snaze najít nějaké zranění. Když ho hladil, pes tiše kňučel. Okolo tlamy měl rudou pěnu.

Jack se panicky rozhlížel kolem. Auto nikde. Do prdele! A pak si vzpomněl. O čtyři domy dál bydlel Jeff Zebert, veterinář. „Vydrž, chlapče,“ řekl mu, vzal ho do náručí a dal se do běhu.

Za míň než půl minuty už byl u Zebertů. Jeff byl vpředu na dvorku a zaléval keře. „Mám tady naléhavý případ!“ křikl bez dechu. „Čtvrtek, myslím, že něco sežral, asi se otrávil.“

Jeff odhodil hadici. „Máte tušení, co to mohlo být?“

„Mohlo to být cokoli, podívejte se na něj,“ prosil Jack veterináře a držel před ním svého kamaráda.

Jeff na Čtvrtka rychle pohlédl, pak požádal Jacka, aby ho položil na piknikový stůl, běžel do domu, vrátil se s nějakým roztokem a pomocí hadice ho nalil psovi až do krku.

„No tak, chlapče,“ povzbuzoval ho zoufale Jack. Když uslyšel hlas svého pána, zvedl Čtvrtek hlavu o pár centimetrů. Nakonec se mu podařilo dostat ze sebe něco ven, byla to ale hlavně krev. Jeff to zkusil znovu, ale bez výsledku. Pak se Čtvrtkovy tlapy přestaly třást. A najednou utichlo i jeho kňučení a jeho hruď se přestala hýbat. Bylo slyšet jen zvuk tekoucí vody. Jack pohlédl na veterináře.

„Je mi to líto, Jacku.“

Jack se nezmohl na slovo, jen se podíval stranou. Jeff ho chvíli nechal a pak mu položil ruku na rameno. „Nedalo se nic dělat.“

„Neměl jsem ho nechat běhat jen tak samotného. Měl jsem…“

„Vážně, Jacku. Nedávejte si vinu. Nemyslím, že by přišel do kontaktu s nějakým jedem. Vypadá to, že mu někdo dal půl kila syrového masa do hamburgeru, do kterého přimíchal hodně střepů. A ten chudák to zhltl všechno najednou.“

„Cože?“ vydechl nevěřícně Jack. A pak mu to do sebe začalo všechno zapadat. „Parchant zasranej.“

„Kdo?“

„Co? Ale nic. Já… Já prostě nedokážu uvěřit, že by toho byl někdo schopen.“

„Poslyšte,“ řekl mu Jeff, „nechcete ho nechat tady u mě? Zítra ráno ho odvezu a o všechno se postarám.“

Jack neochotně přikývl. „Díky.“ Podíval se na Čtvrtka, naposledy ho poplácal po hlavě a vydal se domů. Jak šel po kůrou vysypané cestě mezi domy a snažil se udržet sebekontrolu, zdálo se mu, že celý jeho život se řítí do pekla. Že se ocitl v temném tunelu a naprosto ztratil orientaci. Přemýšlel, jestli to vůbec skončí.

Doma byl jen pár minut, když mu zazvonil telefon. Vzpomněl si, jak ho před Freedom Institute málem přejeli a pár vteřin nato mu volal ten člověk. Celého ho ovládl lítý vztek. Skočil po telefonu.

„Poslouchej, ty parchante…“

„Jacku? Tady Jeff,“ představil se mu veterinář.

Jack svůj hněv spolkl. „Promiňte, já myslel…“

„Nic se nestalo. Jen jsem vám chtěl ještě něco říct. Když jste odešel, podíval jsem se ještě na to, co Čtvrtek vyzvracel. V tom mase nebylo jen sklo. Byla tam i nějaká semena. Asi z nějaké květiny, alespoň tak vypadají. Nevím, zda jsou jedovatá, nebo ne. Vašeho psa každopádně zabily ty střepy. Jen jsem si říkal, že bych vám to měl říct.“

Jack chápavě přikývl, veterináři ale nic neřekl. „Díky, Jeffe. Možná mi to pomůže nějak vystopovat toho chlapa. Kdybych na něco přišel, ozvu se vám.“

Pak zavěsil. Ta semena skutečně byla vodítkem. A jednoznačně ukazovala na Eddyho Gosse. Jackův nejznámější klient mu jejich význam vysvětlil hned při jejich první společné schůzce. Byli tehdy zamčení ve spoře osvětlené a pečlivě střežené místnosti v okresní věznici, jen oni dva, zhruba dvanáct hodin poté, co se Goss přiznal na videozáznam detektivu Lonzu Staffordovi. Jack netečně seděl na židli u stolu a poslouchal, jak mu Goss líčí každičký detail svého zločinu. Teď se mu pár z těch detailů, díky kterým si vysloužil přezdívku Chryzantémový vrah, vybavilo.

„Našli to semínko?“ ptal se ho tehdy Goss.

Jack zvedl oči od žlutého zápisníku, tužku stále v ruce, a podíval se přes stůl na svého klienta. „Našel ho soudní lékař. Měla ho vtlačené někde nad vaginou.“

Goss se pohodlně opřel a pyšně si založil ruce, zjevně potěšený. „To je semínko chryzantémy, abyste věděl.“ Zvedl obočí, jako by měl Jack chápat jeho skrytý význam.

On ale jen pokrčil rameny.

Gosse to zjevně popudilo, téměř naštvalo, že to Jack nedokázal více ocenit. „Copak vám to nedochází?“ zeptal se ho netrpělivě.

„Ne, nedochází,“ povzdechl si Jack. To by nedošlo ani Sigmundu Freudovi, kámo.

Goss se k němu naklonil a začal nadšeně vysvětlovat. „Chryzantémy jsou ty nejlepší kytky na světě, chlape.“

„Mně evokují pohřby,“ poznamenal Jack.

„Přesně.“ Goss se zaradoval, že ho Jack konečně začíná sledovat. „Příroda je pro pohřby stvořila. Protože pohřby jsou temné, stejně jako smrt. A to chryzantémám svědčí.“

Jack se na něj s ostražitostí zvědavě podíval. „O čem to mluvíte?“

Goss měl toto téma evidentně rád. „Semínko chryzantémy je fakt takovej unikát. Většina kytek kvete, když je venku teplo. Mají rády léto a sluníčko. Ale chryzantéma ne. Její semínka se sází v létě, když je půda pěkně vyhřátá, ale nic se s nima neděje. Prostě tam jen tak jsou. Semínka ani nezačnou růst, dokud léto skoro nekončí a dny nejsou pořád kratší a noci pořád studenější. A čím větší je zima a tma, tím se jim daří líp. A potom v listopadu, když už všechno kolem umírá, když už je zem studená, noci dlouhý a přes den jsou pořád mraky, najednou vykvete.“

„Takže jste zasel své semínko,“ řekl opatrně Jack.

„Jasně, na teplý tmavý místečko,“ pokračoval Goss. „Na tom místě bude každej den větší tma a zima a jednoho dne se jim tam bezvadně poroste.“

Jack na Gosse zíral s kamenným výrazem ve tváři. Potom si do notesu zapsal „možná obhajoba – nepříčetnost“. „A jak jste se toho o květinách tolik dozvěděl, Eddy?“

Goss pohlédl stranou. „Když jsem vyrůstal v Jersey, jeden chlápek v sousedství měl skleník. Pěstoval tam úplně všechno,“ poznamenal šibalsky. „Něco z toho jsme spolu i kouřili.“

„A jak jste se dozvěděl, jak se sázejí ta semínka? Kde jste přišel k tomu nápadu, zasadit je na teplé tmavé místo?“

Goss zkřivil ústa. „Nevzpomínám si.“

„A kolik vám tehdy bylo?“

„Deset nebo jedenáct,“ pokrčil rameny.

„A jak starý byl ten muž?“

„Starej… ne zas úplně starej.“

Jack se naklonil směrem k Eddymu a zeptal se pevným, přesto chápavým hlasem: „Co jste tam dělávali, Eddy? S tím mužem?“

Gossovi vzplály oči a jeho ruce se začaly třást. „Říkám, že si nevzpomínám. Máte snad něco s ušima?“

„Ne, jen bych byl rád, abyste se pokusil si vzpomenout…“

„Vypadněte pryč, kurva!“ zařval na něj Goss. „Naše schůzka už skončila. Nemám vám co říct.“

„Uklidněte s…“

„Řek jsem vypadněte!“

Jack přikývl, sbalil si věci a vstal ze židle. „Promluvíme si jindy.“ Otočil se a zamířil k zamčeným železným bezpečnostním dveřím.

„Hej,“ zavolal na něj Goss.

Jack se zastavil, aby se ohlédl.

„Dostanete mě odsud, že jo?“

„Budu vás zastupovat,“ řekl Jack.

Goss přimhouřil oči. „Musíte mě odsud dostat.“ Naklonil se, dodal svému sdělení na důrazu. „Musíte. Mám ještě spoustu semínek k zasazení.“

Jak tak Jack stál v obýváku a vzpomněl si na ten rozhovor, přeběhl mu mráz po zádech. Povzdechl si a zavrtěl hlavou. Kdyby situace nebyla natolik vážná, té ironii by se zasmál. Zajistil tomu psychopatovi svobodu, jen aby se mohl stát jeho dalším cílem.

Byl ale skutečně Gossovým novým cílem? Cílem jeho zášti, snad. Nicméně si stěží dokázal představit, že by mu měl způsobit fyzickou újmu. Zdálo se, že mnohem pohodlnější pro něj bylo zaměřit se na slabší ženy a malá zvířata.

Měl víc než dost důkazů k tomu, aby od soudu získal pro Gosse zákaz přiblížení, kdyby chtěl. Nebyl si ale jistý, že by si tím nějak pomohl. V případě Eddyho Gosse už právní systém jednou selhal, a to díky němu.

Proto teď bylo jen a jen na něm, aby našel způsob, který by Gosse zastavil jednou provždy.

Bylo chvíli po jedenácté večer a doma u guvernéra se blížila večerka. Harry Swyteck už byl v pyžamu, seděl v posteli opřený o mosazné čelo a četl si v novém čísle časopisu Florida Trend článek o zproštění viny zabijáka Eddyho Gosse. Ke konci jeho nelibost už přecházela ve zlost, když autor nešetřil kritikou Gossova právníka, který „uhádá všechno“, Jacka Swytecka. „A tomuhle říkají nestranná novinařina?“ zamumlal a časopis odhodil.

O pár vteřin později se v županu a trepkách vynořila z koupelny Agnes. Zastavila se u stolku u okna, na němž stál puget květin. Upravovala ho zády k manželovi.

„Dík za ty květiny, Harry.“ Stála tak, že na ně neviděl.

„Cože?“ ohlédl se k ní guvernér. Žádné květiny jí neposlal. Dnes neměla ani narozeniny, ani neměli žádné výročí, nenapadala ho ani žádná jiná příležitost, která by si žádala květiny. Nicméně nebylo nemožné, že v tom předvolebním shonu na něco zapomněl a jeden z jeho asistentů ho zachránil. Tak se rozhodl neprotestovat. „Aha, květiny, není zač, drahoušku. Jsem rád, že se ti líbí,“ odpověděl.

„Je hezké být takhle bez důvodu překvapená,“ zajiskřilo v očích Agnes. „Vůbec jsem to nečekala,“ svůdně se usmála. Pak odstoupila od stolku, takže Harry kytici konečně spatřil. Zbělel jako stěna.

„Zahřívej postel,“ prohodila Agnes, než odešla do šatny, guvernér ale neslyšel. Oči měl přikované ke kytici bílých, růžových a žlutých chryzantém postavené na stolku. Vstal z postele a šel blíž. Pořád tam ještě byla cedulka. Když otvíral malou obálku, ruce se mu třásly. Najednou to bylo všechno tak jasné. Ten zastřený hlas, ty výhrůžky, ty fotografie hrůzné vraždy a teď ty květiny. Mozek mu pracoval na plné obrátky. Mezi Chryzantémovým vrahem, o jehož úchylné patologii se psalo v článku, který právě dočetl, a vyděračem musí být souvislost.

Začetl se do vzkazu na kartičce. Ihned pochopil, že je adresovaný jemu, ne jeho ženě. „Ty a já, navěky, dokud nás smrt nerozdělí.“

„Eddy Goss,“ zašeptal si guvernér pro sebe. Hlas se mu chvěl strachy. Vydírá mě psychopat.

13

Druhý den ráno, v pondělí, si Jack vyzvedl svůj mustang ze servisu a zašel do firmy A&G Alarm Company, u které si objednal okamžité zabezpečení svého domu. Úderem poledního už měl i zbrusu nové zámky ve dveřích a začal vymýšlet únikové strategie. Stále ještě nedokázal uvěřit, že by se ho Goss pokusil zabít, nicméně by bylo bláhové neučinit žádná opatření. Představoval si ty nejčernější scénáře, třeba napadení uprostřed noci nebo na parkovišti, a snažil se dopředu vymyslet, jak v takové situaci zareagovat. Také zavolal svému operátorovi. Slíbili mu nové tajné číslo do dvou dnů.

To nejběžnější opatření ale neučinil. Rozhodl se nevolat na policii, protože měl stále pocit, že pro právníka Eddyho Gosse by se asi nepřetrhli. Dostal lepší nápad. Odpoledne koupil náboje do své zbraně.

Ta osmatřicítka nebyla tak docela jeho. Zdědil ji po své staré lásce z Yale, Donně Boydové. Většina lidí o tom nevěděla, ale v určitých částech New Havenu, kde bydlelo dost studentů, kteří nežili na koleji, byl problém se zločinností. Poté, co byl okraden Jackův soused, odmítla u něj Donna přespávat, dokud si neuložil její zbraň do nočního stolku. Byla trochu nekonvenční, i na nezávislou studentku z Yale. Souhlasil, ale pro jistotu se zapsal na místní střelnici na pár hodin střelby. Nechtěl udělat žádnou chybu, které by oba později litovali.

Zbraň u něj nakonec zůstala nadobro. Našel ji až po promoci, když se stěhoval do Miami. Tou dobou s ním Donna už dávno nechodila. Byla dokonce natolik zahořklá, že odjela z města a ani si nevyzvedla svoje věci. Jejich společný kamarád říkal, že odcestovala do Evropy. A tak zbraň zabalil spolu s její raketou na squash a CD Elvise Costella a nevzpomněl si na to až teď.

Pro osmatřicítku, která se mu posledních šest let povalovala kdesi na půdě v truhle a naposledy byla registrovaná ve státě Connecticut na jméno Donny Boydové, tak najednou našel nové využití.

Jack nikdy nepovažoval násilí za řešení jakéhokoli problému. Tohle bylo ale něco naprosto odlišného. Skutečně? Nevěděl, zda hluboko uvnitř vlastně nedoufá, že se k němu Eddy Goss vloupá. Když tak seděl na gauči v obýváku s právě zakoupenými náboji, usilovně přemýšlel, co ho doopravdy vedlo k tomu, že nezavolal na policii. Ale možnost, že by podvědomě toužil po střetu s Gossem, byla směšná. To Goss byl vrah. Ne on.

Náhle zazvonil telefon. Jack ztlumil velkofilm týdne, který od devíti běžel v televizi, a skočil po něm.

„Kouknul ses do schránky, Jacku?“ zazněl známý hlas.

Jack zaváhal. Věděl, že fanatičtí pronásledovatelé žijí z kontaktu se svou obětí a že každý znalec by mu poradil ihned zavěsit. Byl si ale téměř jistý, o koho se jedná, a pokud by se mu povedlo přimět ho mluvit normálním hlasem, potvrdil by si to. „Tohle není chytré, Gossi,“ popíchl ho. „Vykašli se už na ten zamaskovaný hlas. Vím, že jsi to ty.“

Ozvalo se povýšené zachechtání. Pak nastalo na chvíli ticho. A pak neznámý pokračoval docela jiným tónem. „Víš tak akorát hovno, Swytecku. Tak drž radši hubu a podívej se do schránky. Teď hned.“

Jack jen zamrkal, znepokojený tím, jak málo stačilo k tomu, aby toho člověka naštval. „A proč?“

„Prostě to udělej,“ poručil muž. „A vezmi si s sebou telefon. Řeknu ti, co máš hledat.“

Jack se ptal sám sebe, zda je moudré na takovou hru přistoupit. Byl ale rozhodnutý přijít tomu všemu na kloub. „Dobře,“ odpověděl a vydal se chodbou s bezdrátovým sluchátkem přilepeným k uchu. Než vyšel ven, vyhlédl z okna, ale nic zvláštního neviděl. Otevřel dveře a vyšel na verandu. „Tak, už jsem u schránky.“

„Podívej se dovnitř,“ poručil mu znovu neznámý muž.

Jack se obezřetně natáhl k víku schránky stojící vedle domu. Jedním prstem nadzvedl zástrčku, rychle ho otevřel a ihned ruku zas odtáhl, jako by se právě dotkl rozžhavené lávy.

„Vidíš to, Swytecku?“

Jack se postavil na špičky a zdálky nahlédl do schránky ze strachu, že tam budou zakrvácené šortky nebo rozervané kalhotky nebo nějaký podobný doklad Gossovy poslední prácičky. „Je tam obálka,“ řekl nakonec, když nic jiného neviděl.

„Otevři ji.“

Jack opatrně vyndal obálku ze schránky. Byla to obyčejná bílá obálka. Žádná zpáteční adresa, žádná dodací adresa. Ten muž ji tam musel vlastnoručně hodit, což znamenalo, že byl u něj na dvorku. Znepokojivé. Jack ji otevřel a nesměle vyndal její obsah. „Co to je?“

„Co bys tak myslel?“

Jack si list papíru prohlédl pozorněji. „Nějaká mapa.“ Žlutým zvýrazňovačem na ní byla vyznačená cesta.

„Tak podle ní jdi, pokud chceš teda vědět, kdo je ten volně pobíhající vrah. A to ty vědět chceš, ne snad, Swytecku?“

„Už teď vím, že jsi to ty, Gossi. Ta mapa ukazuje cestu k tobě domů.“

„Je to mapa, která vede k volně pobíhajícímu vrahovi. Buď tam zítra ráno o půl páté. A žádný policajti. Nebo budeš šeredně litovat.“

Pak neznámý volající zavěsil. Jack se naježil. Nejdřív ho ani nenapadlo ke Gossovi skutečně jet. Ale kdyby ho chtěl Goss skutečně zabít, udělal by to snad ve vlastním bytě? To by Jacka k sobě pozval a dal mu instrukce ohledně místa činu? Ne, musí mu jít o něco jiného. Jackova zvědavost rostla.

Nicméně nešlo o pouhou zvědavost. Myslel také na tu noc před dvěma lety, kdy odmítl svému otci poskytnout dostatek důvěrných informací k tomu, aby zastavil popravu Raula Fernandeze. Jeho neoblomnost tehdy vyústila v Raulovu smrt a tentokrát byl odhodlaný vyvarovat se stejné chyby. Když měl co dělat s vrahem, který se ke svému skutku přiznal a pokračoval v zajetých kolejích, jednoduše musel být ohledně důvěrných informací flexibilnější.

Bylo načase přijít s ultimátem. Před několika měsíci, když s Gossem zvažovali obhajobu založenou na duševní chorobě, z něj Jack dostal informace o jeho předešlých zločinech. Některé zahrnovaly i vraždu. Jeho klient mu toho na sebe prozradil dost. Přišel čas Gosse konfrontovat a upozornit ho, že pokud nechce skončit na elektrickém křesle, pokud nechce, aby prokurátor dostal nějaký ten anonymní tip o jeho nejtajnějších perverznostech, pak by měl uvažovat o změně přístupu.

Popošel k oknu a podíval se ven. Stmívalo se a začínalo mrholit. Blížila se bouře. Pokud se má s Gossem sejít, není žádný důvod odkládat to až na půl pátou ráno. Vlastně se zdálo mnohem bezpečnější na nic nečekat. Vydal se ke dveřím, ale potom se zarazil. Šel na půdu, otevřel truhlu a vyhrabal svoji osmatřicítku. Dole ji pořádně vyčistil a nakonec nabil.

Jen pro jistotu.

14

Když Jack nastartoval svůj mustang, začalo pršet. Ten liják byl jen pokračováním jedné ze silných floridských bouří, která to odpoledne zatopila některé silnice ve městě. Nepříjemné počasí Jacka ale nijak nerozházelo. Byl rozhodnutý dostat se ke Gossovi co nejrychleji, než bude mít šanci si to rozmyslet. Řítil se se svým starým osmiválcem po dálnici rychlostí, kterou by považoval za bezpečnou leda tak nějaký prchající zločinec. Vjel do části města, již za bezpečnou nepovažoval nikdo, a se skřípáním brzd zastavil před Gossovým bytem.

Starý činžovní dům zabíral téměř třetinu bloku. Z jedné strany vedle něj stála pumpa, z druhé vyhořelá kostra jiného činžáku, jehož majitel se patrně rozhodl, že mu přinese větší zisk ve formě pojistného plnění než v podobě nájmů. Na většině přízemních oken byly rezavé železné mříže, ostatní byla zatlučená překližkou. Z některých vyčuhovaly hlučné ventilátory klimatizace. Jedinou tamní zelení byla tráva prodírající se tu a tam skrz praskliny v chodníku.

Déšť hlasitě bubnoval na plátěnou střechu jeho kabrioletu. Skrz dvacet let stará zpuchřelá těsnění bočních okének místy dokonce protékaly kapky dovnitř. Jack vyskočil ven a pospíchal širokým potokem, který už tekl po ulici. U vchodu do budovy byl za pouhých patnáct sekund, nicméně i to bylo dost dlouho na to, aby měl oblečení promočené až na kůži. Když vstoupil do spoře osvětlené haly, kapalo z něj. Podíval se na řadu kovových dopisních schránek zapuštěných do stěny. Na jedné z nich stálo GOSS, byt 217. Byl na správném místě.

Vyběhl o jedno poschodí do dlouhé chodby s byty po obou stranách. Byla tam ještě větší tma než dole v hale. Nájemníci si ukradli většinu žárovek do bytů. Celá jedna stěna včetně dveří byla posprejovaná. Většina stropních obkladů byla omlácená dětmi, které zkoušely, jak vysoko dovedou vyskočit. Dešťová voda protékala shora dovnitř a v proužcích stékala po vlhkých stěnách do malých kalužích vznikajících na zteřelé podlahové krytině. Krom bušení těžkých dešťových kapek dopadajících na chatrnou rovnou střechu bylo všude ticho.

Vydal se chodbou a sledoval čísla na dveřích, na kterých ještě zůstala. Jak se blížil k pátým dveřím zleva s číslem 217, zrychloval krok. Byl přesvědčený, že Gosse nezastaví nic než vyhrožování, a to takové, jakého je schopen pouze a jedině jeho právník. Pokud by ho Goss udal u floridské právnické komory za vyhrožování vyzrazením důvěrných informací, mohl by to být konec jeho kariéry. V tu chvíli na tom nicméně nezáleželo. Ostrý kontrast mezi jeho jediným tragickým selháním ve Fernandezově případě a jeho šňůrou „úspěchů“ v osvobozování takových, jako byl Goss, kteří pak dál ohrožovali nic netušící veřejnost, ho tížil už příliš dlouho. Ve svém životě právě dospěl na samé dno.

Jack zaklepal na rozpadající se dřevěné dveře od Gossova bytu a čekal. Nikdo se neozýval, on ale odmítal uvěřit, že by Goss nebyl doma. Zaklepal silněji, téměř zabušil. Ale pořád nic. „Gossi,“ zavolal nahlas. „Já vím, že tam jsi. Tak otevři ty dveře!“

„Hej!“ rozhněvaně zakřičel z pootevřených dveří dál v chodbě nějaký muž. „Je deset, člověče, a já tu mám dvouletý dítě. Tak tady laskavě nevyřvávejte!“

Jack se zhluboka nadechl. Tolik se zaměřil na Gosse, že jednal tak, jako by v tom domě nikdo jiný ani nebydlel. Což nebyl zrovna šťastný přístup, jak si uvědomil. Proto odstoupil ode dveří a vydal se chodbou směrem pryč, jako by chtěl odejít. Jakmile Gossův soused zašel zpět do bytu, potichu, ale rychle se vrátil před dveře číslo 217 a otočil kulovou klikou. Pak zaváhal. Čekal, že zevnitř uslyší kroky. Ale neslyšel nic. Pomalu dveře otevřel, tak o třicet centimetrů, a nakoukl dovnitř. Všude tma a ticho. Pootevřel je tedy o něco víc, ale neudělal ani krok.

„Gossi,“ zavolal rozhodným hlasem. Pak čekal. Nedočkal se žádné odpovědi, nadále slyšel jen bubnování silného tropického deště o střechu a okno na protější straně pokoje. Ztěžka polkl. Tak, jak to viděl, měl jen dvě možnosti. Mohl se otočit a odejít s ocasem staženým mezi nohama. Jenže pak by bylo jen otázkou času, kdy by přišly další výhrůžky a kdy by Gossovo násilné chování eskalovalo. Nebo měl ještě jednu šanci, jedinou skutečnou šanci, a to udělat správnou věc.

Opatrně se rozhlédl po chodbě, nikoho ale neviděl. Pak se nervózně zahleděl do temného bytu. Cítil, jak mu buší srdce a jak se mu začínají potit dlaně. Znovu se zhluboka nadechl a sáhl si hluboko do svého nitra pro odvahu, kterou potřeboval. Pomalu a velice obezřetně vešel do tmavého bytu Eddyho Gosse, v němž vládlo hrobové ticho.

„Gossi,“ zkusil to znovu ode dveří Jack. „Tady je Jack Swyteck. Ty a já si musíme promluvit, tak už vylez.“

Když ani po pár vteřinách nepřicházela žádná odpověď, Jack zašátral vedle dveří po vypínači, aby rozsvítil. Jenže ten nefungoval.

Ulici právě osvítil oslepující blesk a Jackovi vylítlo srdce až do krku. Bouře sílila, hustý déšť bušil do jediného okna v místnosti. Pak se zablýsklo ještě blíž, takže malý pokoj zalilo zvláštní bílé světlo. Jack toho využil a rychle přelétl očima po bytě, aby si udělal v hlavě obrázek. Kuchyň, jídelna i obývák byly v jednom pokoji. Okno zakryté bílým prostěradlem dodávalo prostoru strašidelný vzhled. Moc nábytku tam nebylo, všiml si jen starého poničeného gauče, stojací lampy, kuchyňského stolu a jedné skládací židle. Na holých stěnách viselo pár květin. Nešlo ale o běžné domácí rostliny. Byly to velké barevné kříže, Davidovy hvězdy a další pocty zemřelým, všechny svázané z chryzantém a jiných čerstvých květů, které Goss evidentně ukradl z místního hřbitova. Jack v sobě cítil narůstající zlobu, když uviděl jednu růžovou stuhu s nápisem NAŠE MILOVANÁ HOLČIČKA. Znechuceně odvrátil zrak a na druhé straně místnosti si všiml dveří vedoucích do ložnice.

Hvíííízd, ozval se odtamtud znenadání ječivý pískot, jako když muži na pláži pohvizdují na krásné dívky. Jack se přichystal na útok.

Hvíííízd, zaznělo znovu, tentokrát o něco hlasitěji.

Srdce mu bilo jako o závod. Nutkání otočit se a vzít nohy na ramena bylo téměř neodolatelné, jeho nohy ale odmítaly ustoupit. Pomalu sunul jednu před druhou, stále blíž k ložnici. Překvapoval tak sám sebe. Schválně našlapoval co nejtišeji, aby dělal ve svých promáčených teniskách co nejmenší hluk. Zíral do otevřených dveří, k nimž se opatrně přibližoval, oči doširoka otevřené, každý smysl stoprocentně koncentrovaný na to, co by mohlo být uvnitř ložnice. V dálce hlasitě zahřmělo a Jack sebou trhl. Jen dva kroky od dveří se zastavil.

Hvíííízd, ozvalo se znovu.

To pískání ho děsilo, ale začínalo ho i popouzet. Ten bastard si z něj dělal legraci. Všechno to byla jen Gossova hra. A Jack pravidla Gossových her znal. Vytáhl z kapsy pistoli.

„Eddy,“ zavolal. „Nech už toho hraní, dobře? Chci si s tebou jen promluvit.“

Místnost zalilo mihotavé světlo blesku a vzápětí zaburácel hrom. Jack udělal půlkrok dopředu. A další. Podíval se na kuchyňský stůl vedle sebe. Ležel na něm špinavý talíř, na něm skvrna od kečupu a zbytky ryby, kterou měl Goss k večeři. Vedle stála prázdná láhev od Coca-coly. Vidlička, nůž na steak. Když si ho všiml, byl rád, že si osmatřicítku vzal s sebou. Zvedl ji na úroveň hrudníku a sevřel ji oběma rukama. Sice se mu třásly, ale teď už nehodlal couvnout. Udělal poslední krok a nahlédl do ložnice.

Náhlé zapištění přimělo Jacka k ústupu. Něco spatřil. Nějakou postavu, stín, útočníka! Jak ale udělal krok zpátky ve snaze vypálit, ztratil rovnováhu. Zakopl o stojací lampu, kterou shodil na koberec. Na vteřinu spadl na všechny čtyři, rychle se škrábal zpět na nohy, rozčilením ani nemohl popadnout dech. Ale souboj skončil stejně rychle, jako začal. „Pitomej kakadu!“ ulevil si nahlas, ale také si oddechl.

Hvíííízd, zapískal na něj papoušek sedící na svém bidýlku.

Náhle sebou Jack znovu trhl a zpanikařil. Z chodby zaslechl zvuk kroků. Nechtěl nikomu, koho vyburcoval hluk, vysvětlovat, co tam dělá. Vrátil pistoli zpět do kapsy a vyrazil z ložnice směrem k oknu. Chtěl okno vytáhnout nahoru, zvedlo se ale jen o patnáct centimetrů. Předchozí nájemník použil jako jednoduché bezpečnostní opatření hřebík, který zarazil do okenního rámu, aby se nedalo otevřít úplně. Jack měl pocit, že kroky ozývající se z chodby slyší stále blíž, a srdce mu bušilo jako o závod. Rychle se rozhlédl po místnosti, popadl nůž na steak ležící na Gossově stole, a snažil se s jeho pomocí vypáčit hřebík z rámu. Nejdřív s ním nemohl hnout, pak ale najednou vyskočil, až Jackovi vyklouzl nůž a ostří mu přejelo po hřbetě levé ruky. Krvácel, ale byl příliš vyděšený na to, aby si bolest uvědomoval. Hodil nůž zpátky na stůl a vyškrábal se otevřeným oknem ven. Slezl po rozviklaných požárních schodech jako školák po prolézačce. Poslední tři metry seskočil a se šplouchnutím přistál v hluboké louži. Co nejrychleji běžel kolem budovy do auta, odjel ale pomalu, protože si uvědomil, že čím rychleji pojede, tím podezřeleji bude vypadat.

Už za volantem se několikrát zhluboka nadechl a snažil se dát se dohromady. Zkontroloval si levou ruku. Ta rána byla celkem hluboká a pořád krvácela, nicméně to nevypadalo na šití. Chvíli tedy řídil jen poraněnou levačkou a pravačkou si tiskl ránu, aby zastavil krvácení.

„Sakra,“ proklel sebe i toho zatraceného kakadu. Ten papoušek ho k smrti vyděsil. Zdálo se divné, že by Goss choval papouška. Když ale pomyslel na to, jak si v kleci zobe krmivo, začalo mu to dávat smysl. Byla tam spousta různých druhů semínek. Semínek Chryzantémového vraha. Znovu si vzpomněl na Gossovu poznámku o té spoustě semínek, která musí ještě zasít.

Jak ujížděl od Gossova bytu stále dál a dál, znovu zhodnotil události, které ho tam přivedly. Ten telefonát, tu mapku, to pozvání setkat se s vrahem pobíhajícím na svobodě. Přemýšlel o postupné eskalaci Gossova násilí a o možném kroku následujícím po zabití jeho psa. Najednou dostal strach, že jeho instinkt byl správný. Goss ho nelákal k sobě domů, aby zabil jeho, ale aby mezitím mohl zavraždit někoho jiného.

„Cindy,“ vyhrkl Jack a začal tu možnost horečně zvažovat. Možná Gosse přeceňoval, na druhou stranu ho ten šílenec k sobě zval na půl pátou ráno, aby si mohl být jistý, že Cindy bude sama, aby mohl zasít další semínko.

Jack přišlápl plyn až k podlaze a uháněl směrem k Ginině bytu. Jednou rukou řídil a druhou vytáčel číslo na telefonu. Ještě nebyla ani půlnoc, nedej bože půl páté ráno, nechtěl ale nic riskovat.

„No tak, no tak,“ zaúpěl, když zjistil, že Gina má obsazeno. Zkusil jí zavolat znovu. Pořád měla obsazeno, požádal proto operátora, aby ji přerušil. „Ano, skutečně jde o stav nouze,“ řekl rozhodně.

Gina si ho ale odmítla nechat přepojit.

„Co tím chcete říct, že to nedovolila?“ ptal se nevěřícně. Operátor mu ale nic nevysvětlil.

Vypnul tedy telefon a ještě zrychlil. Obával se totiž nejhoršího.

15

Už o sedm minut později se Jackův mustang přehnal přes příčný práh na vozovce a se skřípěním brzd zastavil před Gininým bytem. Jack vyskočil z auta, schodiště před vstupními dveřmi vzal po dvou a hlasitě zabušil. Chodil horečně kolem dokola, než mu Gina konečně otevřela.

„Je všechno v pořádku? Nestalo se nic?“ ptal se.

Gina stála ve dveřích, na sobě upnutou bílou džínovou minisukni a volné rudé tílko s výstřihem odhalujícím tak velkou část jejího dekoltu, že by si přišli na své i ti nejzvědavější.

„Kde je Cindy?“ chtěl vědět.

„Pryč.“

„Kde pryč?“

Gina se zatvářila. „Pryč. Až do rána bude tančit s partou svalovců. Není ti nic do toho, kde je. Je prostě pryč.“

„Musím ji najít. Bojím se, že po ní někdo jde.“

„Jasně,“ odfrkla si Gina a dala si ruce v bok. „Leda tak ty .“

Jack se zapřel rukou o dveře, aby mu Gina nemohla zavřít před nosem. „Nedělám si legraci. Od té doby, co skončil proces s Gossem, mě někdo sleduje a vyhrožuje mi. Volal mi nějakej chlap s chraplavým hlasem, že na svobodě běhá vrah. Snažil se mě přejet autem. Zabil mi psa. A teď může jít po Cindy.“

Zdálo se, že si Gina konečně začala dělat trochu starosti. „Cindy je v pohodě,“ odtušila. „Po té vaší malé roztržce v sobotu ráno se rozhodla odletět do Říma dřív. Když jsi byl dnes odpoledne pryč, stavily jsme se u tebe doma pro její věci. A pak jsem ji vysadila na letišti. Je na cestě do Itálie.“

„Aha, tak to je skvělé,“ odpověděl Jack, skvěle se ale rozhodně necítil. Sice se mu ulevilo, že je Cindy v bezpečí, těžko se ale smiřoval s tím, že už je pryč. Část jeho já si zoufale přála dostat ještě jednu poslední šanci vysvětlit jí, proč se chová tak, jak se chová.

Otočil se k odchodu. Gina ho pozorovala, fascinovalo ji, jakou má o Cindy starost i potom, co se rozešli. Loni se Gina rozhodně cítila, že byla odmítnutá, když po jejich jediném rande naslepo dal Cindy přednost před ní. A ačkoli Jack ani Cindy si to nechtěli připustit, ona byla přesvědčená, že ta pracovní cesta do Itálie bude pro jejich vztah znamenat konec. Proto opět podlehla úvahám, stejně jako už mnohokrát předtím, co udělat, aby si Jack všiml taky jí .

„A co já?“ zeptala se, a když na ni Jack tázavě pohlédl, zvedla obočí. „Co když sem ten šílenec přijde hledat Cindy a já tu budu úplně sama?“

„Co mám podle tebe dělat?“

„Zůstaň tady,“ odpověděla. „Pro případ, že by se něco stalo.“

Otevřel pusu, ale slova se mu na pár vteřin zadrhla v hrdle. „Gino, nemyslím, že…“

„Ty myslíš příliš, Jacku. To je celej tvůj problém. Tak pojď dál, udělám ti drink. Možná ti dokonce dám pár informací o tom, jak moc profesionální ta Cindyina takzvaně pracovní cesta do Itálie je,“ prohodila zdrženlivě, udělala krok zpět a pozvala Jacka dovnitř.

Jack váhal. Rád by si myslel, že ho Gina ohledně Cindy tahá za nos, ale její narážka zněla pravdivě. Zvlášť když si odpoledne prostě jen sbalila věci a jednoduše odjela, aniž by mu dala šanci se omluvit. V každém případě, po tom všem, čím si za poslední týden prošel, neviděl žádný důvod, proč by měl zůstat sám. Zejména když mu jeho společnice bude schopná vysvětlit, co se Cindy skutečně honí hlavou. „Tak mi nalij skotskou,“ rozhodl se. „S ledem.“

Jack vešel za Ginou do domu, prošli halou a obývákem. Přízemí tvořil jeden spojený prostor, laděný do bílých obkladů, černého laku, chromovaných a skleněných prvků, doplněný o velké abstraktní akrylové obrazy, perské koberce a sušené květiny, které dodávaly interiéru barvu.

„Na,“ řekla a podala mu froté župan. „Dej mi ty promočené věci, hodím je do sušičky.“

Opět zaváhal, ačkoli byl promočený skrz naskrz.

„Věř mi, Jacku, kdybych tě chtěla vidět nahýho, byla bych mnohem míň rafinovaná,“ řekla napůl žertem. „Tak už se padej převlíknout, než dostaneš zápal plic.“

Zavřel se v koupelně a stáhl ze sebe promočené oblečení. Čímž vznikla otázka, co dělat se zbraní, kterou měl v kapse u kalhot. Nechtěl už Gině nic vysvětlovat. Vyndal náboje, spolu se zbraní je zabalil do mycí žínky a zasunul si ji do jedné z hlubokých kapes od županu. Rána na jeho levé ruce už přestala krvácet, proto z ní opatrně opláchl zaschlou krev. Ze dveří vyšel s rukama v kapsách. Gina si od něj vzala oblečení, dala je do sušičky a zavedla ho do kuchyně.

„Říkal jsi skotskou, viď?“

„Ano,“ odpověděl. Z barové stoličky za kuchyňským pultem sledoval, jak naplňuje sklenici. Ostré fluorescentní kuchyňské osvětlení mu skýtalo vynikající možnost prohlédnout si nejlepší kamarádku své bývalé přítelkyně. Překrásná. Naprosto překrásná . Měla tmavé planoucí oči, jemnou olivovou pokožku. Odhadoval, že pod těsnou bílou minisukní bude mít opálené celé tělo. Jedinou její chybou byl maličko křivý úsměv, viditelný snad jen proto, že byl zdůrazněn jasně rudým leskem na rty. Kvůli této nedokonalosti se nestala supermodelkou, Jack to ale jako nedokonalost nevnímal.

„Tady máš,“ řekla a podala mu sklenici.

Vděčně kývl, načež většinu jejího obsahu vypil.

„Těžká noc?“ popíchla ho a dolila mu skotskou.

„Těžký měsíc,“ poznamenal.

Gině zajistkřilo v očích. „Vím přesně, co ti pomůže. Dáme si Jägermeistra.“

„Cože?“

„Panáky,“ vysvětlila, zatímco na barový pult položila do řady několik skleniček. „Je to jen normální likér.“

„Nemyslím, že…“

„Už jsem ti říkala,“ přerušila ho, „že moc myslíš.“ Nalila likér do dvou skleniček, Jackovi víc než sobě, načež mu jednu podala. „Prosit,“ připila si s ním německy.

Společně zaklonili hlavy a kopli panáky do sebe.

Gina se usmála. „To je dobrý začátek. Dej si ještě jednoho,“ řekla a dolila mu.

Druhý panák zmizel stejně rychle jako ten první.

„Fíha,“ oddechl si.

Gina mu znovu naplnila sklenku.

„Co v tom vlastně je?“ zeptal se s o hněm v krku.

„Vypij ještě tenhle a já ti to pak řeknu.“

Znovu zaváhal, vzpomněl si, že je u Giny proto, aby na ni dohlédl. Nebylo by dobré být pod obraz, kdyby se Goss ukázal. „Myslím, že už jsem měl dost, Gino.“

„Ale no tak,“ ušklíbla se. „Jeden maličkej. Uvolni se,“ ohlédla se za sebe na dveře. „Ten zámek na dveřích je pořádnej, žádnej strašák se sem nedostane.“

Nemohl nic dělat. Gina zvedla skleničku k jeho rtům a on neochotně polkl.

Když viděla jeho skelný pohled, usmála se. „Je to z Německa. Ve většině států je prý dokonce zakázaný. Říká se, že je v tom snad opium nebo tak něco.“

„Opium?“ spadla Jackovi čelist.

Gina se ušklíbla. „Zhruba tak za devadesát vteřin budeš totálně na sračky.“

Jack se zhluboka nadechl. Už teď cítil něco daleko silnějšího než jen běžné opojení. Musel se chytit okraje baru, aby udržel rovnováhu.

„Musím jít.“

Naklonila se přes pult a podívala se mu do očí. Zamrkal a sklopil oči, takže jí najednou viděl zblízka do výstřihu a musel se neohrabaně pootočit, jako by mu někdo narušil osobní prostor.

„Vážně bych měl jít,“ řekl, ale nehnul se z místa.

„Vím o pár způsobech, jak tě přinutit zůstat,“ usmála se šibalsky.

„Jako například?“

„Například uplácení,“ zašeptala.

Ztěžka polkl. „Anebo?“

Gina přimhouřila oči. „Mučení!“ vyjekla, když se k němu natáhla a silně ho dloubla do žeber. Zasmála se a udělala krok zpátky.

„Au,“ zaúpěl Jack. Skutečně to bolelo, ale věděl, že Gina si jen hraje, proto se snažil usmát. „Mohli bychom zůstat u toho uplácení?“

„Cokoli chceš,“ zašeptala a podala mu další skotskou, načež ho nonšalatním pohybem ruky nasměrovala do obýváku. Otočila knoflíkem stmívače a ztlumila stropní osvětlení, pak se odebrala ke stereu chůzí, kterou volila pokaždé, když věděla, že se na ni dívá nějaký muž.

Nemohl si pomoct. Jak procházela přes pokoj, musel obdivovat jemné vlnění jejích křivek. Byl si jistý, že ho Gina svádí. A po měsíci odmítání v osobním, pracovním i veřejném životě se začínal cítit příliš slabý, osamělý a opilý na to, aby ji zastavil. Zejména když znovu rozdmýchala jeho pochybnosti o „čistě profesionálním“ charakteru Cindyiny pracovní cesty.

„Tak se posaď,“ zašeptala mu zezadu do ucha a shodila ho na gauč. Pak sebou praštila vedle něj. Oba ihned zapadli do nadýchaných polštářů. Gina si skopla boty a podložila si kolena jedním z polštářků. Přisunula se blíž k Jackovi, zamíchala mu led ve sklenici prstem, který si vzápětí olízla.

Naklonila se ještě blíž, přitiskla svá pevná ňadra k jeho paži a položila mu ruku na bok. Jack si najednou vzpomněl na Cindy, takže trochu ztuhl.

„Bráníš snad domácí metu nebo co?“ zabručela a trochu do něj šťouchla. Pak se přes jeho klín natáhla pro dálkové ovládání na stolku a zapnula stereo přednastavené na skladbu Europa od Gata Barbieriho.

„Co? Promiň,“ omluvil se nervózně, když si uvědomil, proč se na něj tak tlačila.

„Já Gata prostě miluju ,“ přerušila ho. „Máš taky rád saxík?“

Jack zakašlal do sklenice v domnění, že řekla „sexík“.

„Podle mě to je nejvíc sexy nástroj, který existuje,“ pokračovala, když se natahovala zpět. Tu hudbu si zjevně vychutnávala. „Díval ses někdy na saxofonistu, jak hraje? Myslím tím skutečně díval, v nějakém jazz baru, pozdě v noci? Osvětlení je vždycky tlumené, jako teď. V místnosti stoupá kouř takovým rozmazaným způsobem, jako kdyby se to všechno dělo jen v tvo jí fantazii. Tehdy se saxofonista se svým nástrojem miluje, rty přitisknuté k náústku, oči pevně zavřené, v jeho obličeji se dají číst všechny jeho emoce. Je plný sebedůvěry, odvahy, má prostě kuráž, nebo co to potřebuje k tomu, aby dokázal holku rozplakat nebo se milovat nebo se otevřít, to všechno najednou, když se celý svět dívá. Jak to, že jsou tak svobodní? Nevím, jak to dělají, ale hluboko uvnitř se mě dotýká, když to vidím.“ Naklonila se k němu a zadívala se mu přímo do očí.

Jack znovu zaváhal. Ještě nikdy Ginu nezažil výřečnější. Vsadím se, že sis tu řeč předtím párkrát vyzkoušela , chtělo se mu říct.

Gina se k němu přisunula ještě blíž. „Ty bys to dovedl?“ zašeptala.

„Dovedl co?“ hrál Jack hloupého.

„Takhle se uvolnit. Úplně se obnažit. A užívat si to,“ odpověděla.

Jack si povzdechl. Opravdu existovala jedna žena, se kterou se tak cítil. Která v něm dokázala vzbudit tak silnou touhu, že by klidně mohl stát nahý před celým světem a cítit se jako ten nejmocnější muž na celé zemi. Jenže pak se něco pokazilo. Ne jeho nebo její vinou. Prostě se to stalo. A od té doby už nic nebylo jako dřív. „Řekl bych, že to záleží na tom, s kým jsem.“

Gina se usmála, její další krok ale přerušilo ostré zazvonění telefonu.

Že by volala Cindy? ptalo se Jackovo špatné svědomí.

Gina vyskočila z gauče, popadla telefon a odešla s ním na druhou stranu pokoje, tak daleko od Jacka, jak jí to jen délka kabelu dovolovala. Něco zasyčela do sluchátka, praštila s ním a namířila si to zpět k Jackovi. Zlost v jejích očích vystřídal velmi roztoužený pohled.

„Můj bývalý,“ prozradila mu, když usedala znovu vedle něj. „Antoine. Koupí mi jedno BMW a myslí si, že mě má předplacenou na celý život. Volá vždycky, když si myslí, že mám s někým rande. Je to trochu smutný,“ pokrčila rameny, „ale prostě nechce, aby mě měl kdokoli jiný.“

„A má tenhle Antoine zbraň?“ zeptal se napůl žertem Jack.

Telefon začal zvonit znovu. Gina znovu vyskočila, rozzlobenější než předtím. Popadla telefon a hodila ho na zem. „Kreténe!“ zakřičela, jako by jí Antoine mohl slyšet. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, vrátila se za Jackem a klekla si vedle něj na pohovku.

„Tak kde jsme to skončili?“ zapředla měkce.

Jack se od ní trošku odsunul. „Myslím, že jsme mluvili… o Antoinovi,“ odpověděl nervózně.

„Antoine,“ uchichtla se. „Co bych dala za někoho, díky komu bych mohla zapomenout, že jsem vůbec kdy znala toho hloupýho kluka , co se jmenuje Antoine.“

Jejich pohledy se setkaly. Dívali se na sebe. Jack začal něco říkat, vyrušilo ho ale cvaknutí sušičky a on se podíval stranou. „Myslím, že už jsem hotový. Teda že moje věci už jsou suchý,“ řekl a vstal. Jenže se mu podlomila kolena, zatočila hlava a ve zlomku vteřiny už zase seděl na gauči.

„Nemyslím, že dnes v noci někam pojedeš.“

„Vážně bych měl jet.“

„Ani za nic,“ zatřásla mu před nosem klíčky od auta, které mu vyndala z kapsy u kalhot, než je dala do sušičky. „Kamarádky nenechávají bejvalý svejch kamarádek, který zrovna nejsou ve městě, řídit opilý. Dneska tu zůstaneš.“

„Ale já…“

„A nehádej se,“ přerušila ho Gina. „Je už po půlnoci a oblečení asi ještě suchý mít nebudeš. Budu spát v posteli Cindy, tam by na tebe působilo příliš negativních vibrací. Ty můžeš spát u mě. No tak,“ zaškemrala, zvedla se z pohovky a zatahala ho za loket.

Jack se vyškrábal na nohy, opilejší než kdy po škole byl. Věděl, že nemůže řídit, a jedna jeho část za to byla i ráda. „Tak dobře, zůstanu.“

Gina ho vzala za ruku a vedla přes místnost směrem ke schodům. Oba překvapilo, když z vyvěšeného sluchátka zaslechli pulzující zvuk. Společně pohlédli na telefon a pak na sebe, jako by se jeden druhého ptali, zda ho ten druhý položí zpátky na místo. Zvuk ale přestal sám od sebe, tak tam telefon nechali jen tak ležet. Už žádný Antoine. Žádná další přerušení. Byl tu jen Jack a Gina. Gina, požíračka chlapů. Jack uvolnil svou ruku z jejího sevření a následoval ji do schodů.

„Je čas spinkat,“ zpívala mu cestou do svého pokoje. Osvětlení z chodby příjemně zářilo dovnitř. Posadil se na kraj postele a sledoval, jak rozestýlá. Říkal si, kolik mužů už v Ginině posteli asi spalo. Došel k závěru, že on bude první, kdo v ní sice bude spát, ale nevyspí se přitom s Ginou .

„Kdybys cokoli potřeboval, jsem hned přes chodbu.“

„Tak dobrou noc,“ rozloučil se s ní Jack.

Gina se vytratila na chodbu, nechala jen pootevřené dveře. Zhasla světla a Jack se ocitl v úplné tmě. Začal si svlékat župan, nicméně představa, že spí v Ginině posteli nahý, mu byla nepříjemná, tak si ho nechal. Vyndal z jeho kapsy žínku s pistolí a náboji a položil ji na noční stolek. Potom si zalezl do peřin. Hlava mu třeštila. Z těch panáků, které mu Gina nalila, bude mít ráno určitě šílenou kocovinu, ale teď mu alespoň pomůžou rychle usnout hlubokým, tolik potřebným spánkem. Téměř už spal, když mu najednou zasvítilo do očí světlo, jež ho vyrušilo. Přicházelo z haly, měl ale pocit, že svítí jako reflektor přímo na něj. Ospale zvedl hlavu z polštáře a snažil se rozeznat postavu ve tmě. Někdo stál ve dveřích a kvůli světlu z chodby neviděl nic než siluetu.

„Nemůžu spát,“ zazněl tmou Ginin hlas.

Jack se opřel o lokty a zaostřil zrak. Pózovala ve dveřích spoře oděná, jednu ruku na dveřním rámu, druhou na boku, dlouhé hnědé vlasy stažené na stranu do hustého ohonu, který jí splýval od ucha jako tekoucí voda. Z druhé strany se jí v uchu houpal velký zlatý kruh. Kromě hedvábné šerpy uvázané kolem boků byla nahá.

„Potřebuju svoji postel,“ špitla.

Jack si přes sebe přitáhl peřinu a chtěl se postavit, Gina ale už byla u něj a jemně ho položila zpátky.

„Já už se nějak uvelebím,“ zašeptala.

Jak dopadl hlavou zpátky na polštář, marně se snažil najít svoje svědomí. Jenže kvůli těm Gininým předchozím poznámkám o tom, jak hloupé je čekat tu na Cindy, která si mezitím cestuje po Itálii se svým bývalým přítelem, a kvůli svému opojenému, polosnovému stavu se nezmohl na odpor. Gina začala u jeho nohou a postupně se propracovávala výš. Dotýkala se ho pod županem a ochutnávala ho takovým způsobem, který znal jen ze svých představ. Až se laskání zvrhlo v bolest.

„Au!“ odtáhl se Jack. „To bolelo!“

„Ale no tak,“ usmála se na něj hravě Gina mezi jeho stehny. „Hranice mezi bolestí a rozkoší je tak nejasná, ne?“

„Ne zas tak nejasná. Budu mít modřiny.“

„Uvolni se,“ uklidňovala ho, když mu sundávala župan. Pak si přes něj přehodila nohu a dostala ho do stavu téměř nekontrolovatelného vzrušení. Seděla na něm, ale nedotýkala se ho. Hrála si s ním, pokoušela ho, mučila ho. Líbala ho na hruď, jemně ho zuby tahala za vlasy. Maličko sebou trhl bolestí, hned ale ucítil rozkoš něžných polibků kolem úst. V nečekaném záblesku střízlivosti si uvědomil, že kromě Cindy se s nikým už dlouho nemiloval. Tohle se ale netýkalo milování.

„Tak řekni,“ vydechovala mu Gina zhluboka u šíje a líbala ho přitom. „Řekni, co bys chtěl.“

„Chci tebe,“ vysoukal ze sebe Jack pohlcený její vášní.

Zašátrala prsty a sevřela ho přímo na nejcitlivějším místě.

„Řekni mi přesně, co chceš,“ zašeptala.

„Chci být v tobě,“ hlesl.

Podívala se na něj, pobavená jeho citlivým vyjadřováním. „Chci, abys mě ošukal,“ řekla s planoucíma očima. Vzápětí se k němu přitiskla, překulila se na záda a přitáhla si ho k sobě. Ihned do ní pronikl, shodil ze sebe celý měsíc plný zloby, frustrace a odmítání. Liboval si v jejím vzdychání a sténání, zatímco ona mu své dlouhé rudé nehty zarývala do zad.

Jack ale najednou ztuhl. „Slyšelas to?“ zeptal se jí a zkameněl.

„Slyšela co?“ usmívala se spokojeně Gina.

„Bouchání.“

„To jen postel mlátí do zdi, ty divochu,“ utišovala ho Gina.

„Ne. Jde to zezdola.“

„Přestaň,“ vyjela na něj. „Tohle mi nedělej, Jacku.“

„Nedělám si srandu, Gino. Opravdu jsi zamkla vstupní dveře?“

„Samozřejmě.“

„A co ty posuvné dveře vzadu?“

„Vždycky jsou zamčené, když je zapnutá klimatizace,“ odpověděla.

„To by Gosse nezastavilo – pokud je to Goss.“ Vyklouzl z ní. „Vím, že jsem něco slyšel.“ Neslyšně slezl postele, opatrně zašel ke dveřím, naklonil se a pozorně poslouchal. Oblékl si župan a z nočního stolku vzal pistoli.

„Ty sis ke mně domů přinesl bouchačku ?“ rozzlobila se.

„Jo. Nejsi ráda?“

„Ne. Jacku, prosím. Žádnou přestřelku. Prostě zavolej na policii.“

„Nemůžu, nechali jsme vyvěšenej telefon.“

Gina se zamračila, jako by poprvé v životě zalitovala své nerozvážnosti.

Jack zkontroloval, jestli má plný zásobník. Měl. „Podívám se dolů, ty zůstaň tady.“

„To se neboj,“ ujistila ho.

Opatrně otevřel dveře, zbraň držel před sebou. V chodbě byla tma. V celém bytě bylo ticho. Tiše vyšel z ložnice a zavřel za sebou. Slyšel, jak za ním Gina zamkla. Nebylo, kam se vrátit. Podíval se dolů ze schodů, nic ale nezahlédl. Vykročil a pomalu sešel první čtyři schody. Ze své pozice viděl většinu prostoru dole, ale kuchyň vůbec. Všiml si, že telefon pořád leží na podlaze vedle pohovky, pořád vyvěšený. Sešel dalších pár schodů a zastavil se dole. Nic neviděl, nic neslyšel, cítil jen, jak mu buší srdce. Pomalu přešel obývák a položil sluchátko zpět na telefon. Otočil se a zalapal po dechu. Všiml si, že vstupní dveře jsou doširoka otevřené.

Zvenku se najednou ozval ječivý zvuk. Uskočil, pak si uvědomil, že je to jeho alarm v jeho autě. Instinktivně vyběhl ven a spěchal dolů po schodech, aniž by za sebou zavřel. Jakmile doběhl k autu, ztuhl, když se mu naskytla příležitost z první ruky se přesvědčit o tom, proč je i u dvacet let starého kabrioletu potřeba alarm. Černá plátěná střecha byla rozřezaná na kousky, od předního po zadní sklo.

„To snad není pravda,“ zabručel Jack. O vteřinu později už ale trhl hlavou zpět. Z Ginina domu uslyšel pronikavý výkřik. Vyběhl do schodů a spěchal dovnitř.

„Jacku!“ křičela nahoře ze Cindyina pokoje Gina.

Se zbraní v ruce vyběhl do schodů a vrazil do místnosti. Gina stála ve svém zeleném saténovém županu vedle Cindyiny mosazné postele. Nikdo jiný tam nebyl. Jack popadl dech a jen zíral před sebe. Růžový přehoz byl úhledně složený na čistém bílém povlečení, které bylo potřísněno něčím sytě červeným a mokrým, co vypadalo jako krev. Sehnul se, aby se toho dotkl.

„Kečup,“ vydechla Gina a kývla hlavou směrem k prázdné láhvi na podlaze, kterou někdo vzal z její lednice.

Jack se k Cindyině posteli opatrně přiblížil. Když si představil, k čemu tu dnes v noci mohlo dojít, svíral se mu žaludek. Byl dost duchapřítomný na to, aby se ničeho nedotýkal, viděl ale, že pod polštářem něco je. A ať už to tam dal kdokoli, chtěl, aby to našel právě Jack. Vzal jeden roh polštáře obezřetně mezi prsty, paži nataženou co nejdál od těla, a začal ho pomalu nadzvedávat.

„Co to sakra děláš, Jacku?“ třásl se Gině hlas.

Jack ji nevnímal. Opatrně nadzvedával polštář výš a výš, dokud to nespatřil. Byla tam květina. Chryzantéma.

„Goss,“ řekl a položil polštář zpět na místo. Vtom zazvonil telefon. Jack se podíval na Ginu. Z jejího vyděšeného pohledu pochopil, že ona ho za nic na světě nezvedne. Udělal to tedy sám. „Prosím?“ snažil se znít klidně.

O čtyři bloky dál, u telefonního automatu na ulici, stál v černých stínech u blikající pouliční lampy muž v rozervaných džínách a zažloutlém tílku, sluchátko přitisknuté k uchu, ústa překrytá kusem hadru. „Dorazils na moji oslavu brzy,“ obvinil ho.

Jack se zhluboka nadechl. Ten hlas poznával, mluvil ale jiným tónem. Ten neznámý muž ztěžka oddychoval, jako by utíkal, a jak mluvil, hlas se mu třásl.

„Přišel jsi brzy, Swytecku. A já se teď hodně zlobím.“

Jack mlčky držel sluchátko u ucha, paralyzovaný prudkým oddychováním toho šílence, který byl tak rozhořčený, že nemohl popadnout dech. „Prosím, promluvme si,“ požádal konečně Jack.

„Řekl jsem v půl páté ráno,“ zasupěl. „A myslel jsem tím v půl páté ráno. Tohle je tvoje poslední šance. Buď tam, v půl páté .“

Jack chtěl něco říct, muž ale zavěsil. Když pokládal sluchátko, ruce se mu třásly.

„Co to bylo?“ ptala se vyděšeně Gina.

Podíval se na ni. „Moje poslední pozvánka.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .