Václav Řezáč

Václav Řezáč se narodil v chudinské čtvrti v Praze Na Františku. Jeho otec byl kočí a zemřel, když byly malému Václavovi dva roky. Matka pocházela z jihočeské vesnice a živila se jako pradlena, později domovnice. Podruhé se provdala za strojního zámečníka, ale mladý Václav s otčímem nevycházel dobře. Když otčím narukoval za 1 světové války na frontu, rodina upadla do tíživých finančních problémů.

V roce 1919 absolvoval  gymnázium a odborný kurs obchodní akademie. Po studiích pracoval v letech 1920 - 1940 jako úředník Statistického úřadu. Měl věčně problémy s uživením rodiny a tak přijal vedlejší zdroj příjmů - vydával literární a divadelní kritiku v časopisech Český svět a Eva. V nich publikoval i první povídky. V roce 1940 nastoupil jako redaktor Lidových novin.

Václav Řezáč se brzy oženil a jeho manželkou byla významná česká spisovatelka Ema Řezáčová.

Začal literárně publikovat od konce dvacátých let. Po 2. světové válce působil v Československém státním filmu. Společně s Janem Drdou udávají směr nové levicové linii české literární tvorby. Řezáč spřádá řadu plánů a má rozpracovaný koncept nového psychologického románu, leč 22. 6. 1956 umírá stár pětapadesát let.

Slepá ulička

Spisovatel zachytil v románu poměry v českém průmyslovém maloměstě v letech vrcholící hospodářské krise po 1. světové válce. Základní dějovou osnovu vytváří sled dramaticky komponovaných citových ztroskotání, intimních "slepých uliček" hlavních postav, ať už jde o Ferdinanda a Michala Gromuse a další. Řezáč neponechává žádný ze společenských jevů v obecné rovině, ale zobrazuje, jak zasahují jedince v citové sféře.

Václav Řezáč

Slepá ulička

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Řezáč – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-79-6

1

Michal Gromus stál u okna, díval se střídavě na střechu protějšího domu a opět do ulice, kolébal se na patách, hvízdal a zmlkal a někdy i zívl. Spolykal již mnoho stránek Správního práva v přípravě ke třetí státnici a jeho mozek se podobal půdě zamořené otravnými plyny. Jakmile na ni vstoupila myšlenka, zapotácela se a padla, skácela se tváří k zemi, aniž jsi ji stačil poznat.

Nebylo nic na protější střeše a o málo víc dole na ulici. Bílý oblak za jedním z komínů. Nemění se, civí na jednom místě. Tak málo lidí projde touto ulicí. Kupec naproti musí dělat mizerné obchody. Je dopoledne, a přece už dobrou půlhodinu nikdo nevešel do jeho krámu. Kolik může takový nešika vydělat ročně? Zdraví vždycky tak pokorně, jako by se hanbil za svou existenci. Přižene se pes, očichá vystavený pytel brambor a zdvihne nožičku. Běží opět dál, žene se bokem kupředu, má před sebou ještě mnoho míst, jež musí očichat a pokropit. Dům se chvěje pravidelným dunivým dusotem, jak palice rytmicky dopadají na kožené pásy prostřené na kovadlině. V podzemí je zlatotepecká dílna. Zlatotepec, zlatotepec. Zlato, zlato.

Michalu Gromusovi bylo šestadvacet let. Jiní v jeho věku byli již koncipienty, seděli ve státních úřadech, štvali kariéru (pes se žene ulicí, je ještě mnoho míst, jež musí očichat a pokropit). Nebyl pilný student, promarnil mnoho let ze vzdoru. Studuj, nechce-li se ti. Doma se točí tovární kola (pro koho?), a ty si máš lámat hlavu a mlátit hubou pro cizí zájmy. Nechci. Nikde není psáno, že jednou, třeba s doktorátem, se nevrátím a nevezmu, co mi náleží.

Bílý oblak se konečně pohnul, vypadal nyní, jako by vyplul z komína, chuchvalec kouře, svítivě bílý, maloučko stříknutý sírou při spodním okraji.

Michal se odloupl od okna a šel ke stolu. Pohled na rozložené přednášky v něm znovu zdvihl žíznivou nevolnost. Složil je rychle a hodil za záclonku poličky. Pak sňal se zdi tenisovou raketu, vytáhl z kapsy korunu a házel: panna, lev, má-li si jít zahrát tenis, či lehnout na plovárnu. Nakonec se rozhodl, že na zralé uvážení vypije číšku koňaku. Překlopil ji do sebe, a když si naléval druhou, ozval se v předsíni zvonek. Počkal s novým napitím.

Dveře Michalova pokoje vedly do předsíně. Mohl slyšet každé slovo, jež tam bylo proneseno. Bačkory bytné zaťápaly po dlaždicích, šouplo víčko kukátka, zarachotil bezpečnostní řetěz a hlas modlářské babky se vysoce rozezpíval vzrušenou uctivostí:

„To jsou k nám hosti! Pane továrníku! To jsou k nám hosti! Pan syn je doma, studuje.“

Michal pocucával koňak a umíval se. Bytná měla, aspoň podmínečně, pravdu: byl doma a studoval ještě před půlhodinou. Nyní mu působilo obzvláštní radost, že schoval přednášky a že má na stole před sebou tenisovou raketu a láhev koňaku. Svlékl narychlo kabát, a ponořiv hlavu do umyvadla, začal si chrochtavě omývat obličej. Tak se starý Gromus, vstupuje do pokoje, setkal prvým pohledem s vyšpuleným synovým zadkem.

Domnívaje se, že jeho vstup ušel Michalově pozornosti, Ferdinand Gromus zůstal tiše u dveří a chystal se k podrobné obhlídce pokoje. Ale Michal ho zklamal. Neobraceje se, ba nepozvedaje ani hlavy skloněné nad umyvadlo, řekl:

„Nazdar, tati! Posaď se!“

Ferdinand Gromus odpověděl zafuněním a dosedl těžce na nejbližší židli. V pokoji bylo vše jakoby úmyslně nachystáno, aby ho přesvědčilo o opaku toho, co mu na uvítanou hlásila bytná. Postel byla ještě rozestlána, neboť Michal dovoloval uklízet až po svém odchodu, na nočním stolku vedle koflíku kávy se povaloval úlomek rohlíku: zbytek snídaně. Tenisová raketa na stole a vedle ní láhev koňaku s nedopitým kalíškem vyrazily z Ferdinanda Gromuse nové zasupění.

„Doufám, že jsem tě ne vyrušil,“ řekl synovým zádům.

„Nevím z čeho,“ odpověděl Michal, utíraje se ručníkem. „Chtěl jsem jít na tenis, ale to počká.“

„Studuješ,“ hekl otec, pokoušeje se znovu prorazit synovou lhostejností.

„Někdy.“

Mlčení přisedlo jako třetí společník. Syn si upravoval před zrcadlem vázanku a pohvizdoval si. Bylo mu veselo. Dostal otce tam, kde ho chtěl mít.

Starý trochu supěl. Jeho srdce nebylo v pořádku, chůze do schodů ho namohla a teď byl dopálen. Tak tedy nakládá synáček se svým časem a s jeho penězi.

Michal před něj postavil prázdnou sklenku a chystal se mu nalít koňaku. Ferdinand Gromus se rázem vzrušil. Ústa se mu naplnila slinami, srdce mu divoce mlátilo. Nesměl pít. Od té doby, co mu to lékař zakázal, bylo mu pokaždé, viděl-li někoho pít, jako by ztrácel kus vlastního těla. Nerad přicházel o cokoli, co kdy bylo jeho, ať už to byly peníze anebo mlsné choutky.

„Zakázali mi,“ řekl trpitelsky.

Syn jen pokrčil rameny.

„Patrně věděli proč.“

Ferdinand Gromus zapadl hlouběji do židle. Nikdy by nebyl směl mluviti takto se svým otcem a byl to jen dřevěnkář. Mlčel, ve tváři zarputilý výraz uraženého dítěte. Syn si kartáčoval kabát.

„Přišel jsem ti říci, že jsme se přestěhovali.“

Syn se rázem otočil.

„Jak to? Postavil sis nový dům?“

Rozveselen účinkem svých slov, Ferdinand Gromus zapomněl na svou rozmrzelost. Vyhodil okázale svůj trumf:

„Koupil jsem novou továrnu.“

„Kdy?“ vyrazil Michal. „Továrna nejsou kapesní hodinky. Šel jsi snad kolem, padla ti do oka a tys ji koupil?“

Ferdinand Gromus zafrkal odmítavě.

„Zkrátka jsem ji koupil.“

Nebyl přece povinen skládat synovi, kterého živil, počet ze svých skutků. Koupil továrnu a basta. Tak by se to alespoň dalo posoudit. Pravda byla, že kroužil kolem konkursní podstaty Tylnerovy hračkárny již o velikonocích, kdy byl Michal na několik dní doma, a že podepsal smlouvu den po jeho odjezdu. Tomu byly teď už dva měsíce a šest neděl běžela Gromusova výroba v novém prostředí. - Znamenitý kup, můj milý, znamenitý, zrovna jako by to byl stavěl pro naši potřebu, nebylo ani třeba mnoha změn, moderní stroje, radost se podívat, a běží jako všichni čerti. A milión sedmkrát sto tisíc je pakatel, to musíš sám uznat. Koupil jsem to se vším všudy, i s právem výroby, se zavedenou značkou a skladem hotového zboží. Nonono, starý, nemrač se (Ferdinand Gromus je stále bodřejší a září nad vlastní dobrosrdečností), chtěl jsem tě překvapit.

„Přesně řečeno řekl sis, že do toho nemám co mluvit.“

Ferdinand Gromus nemá rád takováto „přesně řečeno“. Ale musí je spolknout takřka s úsměvem, protože to nejdůležitější se mu dosud nepodařilo povědět.

Michal dosrkával zbytek koňaku a kouřil. Tylnerova továrna na hračky byl pěkný objekt. Postavili ji po převratu, budovy jako škatulky, větrané dílny, moderní stroje, ideální sklady. Dobře koupeno, zejména uvážíme-li, jak snadno lze stroje, jimiž se dosud vyráběly hračky, knoflíky, růžence a všelijaké ozdobné trety ze dřeva, přizpůsobiti výrobě kartáčů a hřebenů. Ostatně pro mladého muže je příjemné dojít k poznání, že jeho otec nebyl přece jen úplný osel. Dává mu to více naděje.

Moucha usedla na okraj sklenky. Její sosák se pohyboval rytmicky jako píst, jak se pásla na zbytku lihoviny. Michal ji zahnal žhavým koncem cigarety. Hodnotil a posuzoval otcovu koupi, nebylo na ní chyby, jak se zdálo, a přece hněvivý kal se přelíval přes jeho myšlenky a nedovoloval proniknout radosti. Kde byl on v celé této věci? Odstaven, jako vždy.

Ferdinand Gromus vzdychl a shledával odhodlání, aby vyslovil, proč vlastně přijel. Ale syn si ho nevšímal. Obíral se svým vztekem a přemýšlel, jakého jedu by ukápl do otcovy spokojenosti.

„Gratuluji,“ řekl konečně, „jenom bych rád věděl, co si počneš s tím skladem hraček. Snad bys mohl uspořádat vánoční nadílku chudým dětem.“

Ferdinand Gromus se schoulil na židli a dech mu hlasitěji zasípěl.

„Ty hračky jsem musel koupit. Nedalo se nic jiného počít. Ale vynesly by nejméně půl miliónu, kdyby se podařilo dobře je prodat. Skoro třetinu toho, co jsem dal za celou fabriku. Co tomu říkáš?“

Michal pokrčil rameny.

„Proč je neprodal Tylner?“

Starý vzkypěl:

„Víš právě tak dobře jako já, kdo byl Tylner a proč to tam od začátku praskalo. Kdybych měl více času, zatočil bych s tím zkrátka. Pár vagónů. Prodal jsem už ve svém životě trochu více, a často věci, že by jimi vandrák pohrdl. A tohle je náhodou zboží bez konkurence. Tylner snad nebyl obchodník, ale vyrábět uměl.“

Odmlčel se a hlasitě oddychoval. A najednou:

„Ostatně proč by ses na to nepřijel podívat?“

Michal potlačil smích. Konečně to bylo tady.

„Nejsem na to zvědav. Počkám až o prázdninách.“

Něco takového však Ferdinand Gromus neočekával. Věděl o Michalově nechuti ke studiu a počítal s ní. Co se stalo, co se v něm změnilo, že najednou je lhostejný k věcem, od nichž musel být kdysi odháněn takřka násilím?

Spočinul pohledem na obraze, který dostal Michal od některého ze svých přátel, jimž byla dobrá jedině jeho plná tobolka. Proč má ta holka zelená prsa, to bych rád věděl. Připomínalo mu to zkažené maso a to bylo zatracené spojení představ. Člověk v mých letech rád polahodí alespoň očím, jak to ten kluk tady snese, a nakonec nezbude, než abych vylezl s barvou ven. Barva a barva, chvilku se to pletlo v Gromusově mozku, nemohl se toho zbavit.

„Půjdeme na oběd,“ řekl Michal a vstal. Ale otec zůstal sedět. Čelo se mu nakrabatilo jako vzdorovitému dítěti.

„To je pitomý obraz,“ řekl vztekle. „Hrozně pitomý. Ten mi s sebou domů neber.“

„Proč domů?“

Starý Gromus se dokonale rozvzteklil. Někoho přece musí teď mít vedle sebe, aspoň po tu dobu, než se výroba zaběhne v nových kolejích, aspoň než se mu podaří vyprodat převzaté sklady. Potřebuji místo pro své vlastní zboží, a konečně mám právo vyrábět i hračky, několik strojů tam bude stát zbůhdarma, nedáme-li se do toho. Ponechal jsem si pár Tylnerových úředníků, prý nejlepší, zapracovaní. Svinstvo, vyházel bych to na hodinu, je to charitativní péče, jestliže s nimi nevyrazím dveře.

V sousedním pokoji staré závěsné hodiny odbíjely dvanáct. Chraptivě nejasné zvuky jednotlivých úderů splývaly a draly se tenkou zdí. Vztyčily se tu najednou jako hráz postavená přívalu Gromusovy řeči. I jeho myšlenky o ně zakoply a rozptýlily se v náhlém zmatku. Měl už sedět u oběda, lékař mu nařídil: „A hodinu oběda přesně dodržovat.“ Nu jakpak může člověk dodržovat přesně hodinu oběda, neví-li, kde mu hlava stojí starostmi, a čert vem starosti, život je třeba udržet především, a kdo ví, napřed se to musí dojednat a pak se půjde jíst. Chvilku klepalo Gromusovo srdce zrychleně samou bezradností a v hrdle mu kloktala fňukavá zloba.

„Dvanáct, to se ví,“ řekl a rozhodil bezradně rukama. A pak se rozhodl:

„Zkrátka,“ vyrazil, „nechci na stará kolena zapracovávat cizí lidí a být jim vydán na milost a nemilost, a sám na to rozhodně nestačím. Proč bys to nezkusil a nepomohl mi přes to nejhorší?“

Konečně to bylo venku, ale Ferdinandu Gromusovi se neulevilo. Syn se na něho díval chladně, jako by se bavil jeho nesnázemi, a otec, vědom si své viny, cítil nepříjemně vrtavý pohyb svědomí.

„A co má třetí státnice?“

Ferdinand Gromus sebou nepokojně zavrtěl. Byl by přísahal, jak dobře zná svého syna, a přece naběhl.

„Bůh zachraň,“ řekl rychle a s překotnou ochotou, „abych tě strhoval z tvé práce. Ale nebude snad tak zle, přihlásíš-li se ke zkoušce o půl roku později.“ (Chvilka váhání a pak otec přece našel odvahu.) „Zameškal jsi ostatně už víc, a pro zbytečnosti.“

Zklamal by se, kdo by na tomto místě očekával dramatickou odmlku, v níž se budoucnost měří s prozíravou obezřetností a váží slova odpovědi. Příliš dlouho žil Michal pod tlakem své žádosti a nenávisti k vnucenému povolání, stokrát snad už promýšlel a hrál v sobě tento výjev i jeho mnohé obdoby a právě tolikrát odpovídal v duchu s touž neovládnutelnou prudkostí, s jakou odpověděl nyní:

„Ne. Když půjdu, zůstanu doma už nadobro.“

A otec zapomněl na své odhodlání projevovat blahovůli nic neslibující a oddalující řešení na neurčitou dobu a podlehl přece jen své závislosti na Anně Gromusové, své ženě:

„Jak to?“ vykřikl. „Chceš zahodit všechna ta dlouhá léta i peníze, které jsem na tebe vynaložil?“

Michal vstal, přešel k oknu a řekl do tabulky, jež slabě řinčela zvukem jeho hlasu:

„Nestál jsem o to, abych studoval, a nikdy jsem se s tím neskrýval. A kdo dnes něco potřebuje? Já ne. Buď, anebo.“

Byl klidný, byl si tak jist sebou, věděl dopodrobna, co bude mluvit dál, ať otec odpoví jakkoli. Z oblaku nad protějším komínem byla už hora stříbrně zářících par, jejíž odlesk jako odlesk ledovce rozsvěcoval i sazemi začernělou ulici. Odraz vlastního dechu zašimral Michala pod nosem. Odstoupil rychle od okna a kýchl hlučně a vesele. A jak už se tak cítil dokonalým pánem situace, přistoupil zezadu k otci, a položiv mu ruku na rameno, řekl s bodrostí, již Gromusové dovedli tak dobře hrát:

„Nemám pravdu?“

Ale starý zůstal sklíčen. Kdesi v sobě hledal břeh, na němž by se zachránil. Buď, anebo. Takový nesmysl. Kategorický imperativ. Jako by to takhle vůbec v životě chodilo. Každý chce své, každý chce urvat největší kus pro sebe a nechce slyšet o druhém. A zatím křičí-li jeden pět a druhý čtyři, shodnou se nakonec na čtyřech pětasedmdesáti nebo na čtyřech pětadvaceti. Nechci! vykřikovala Anna Gromusová, když jí oznámil, že požádá syna, aby mu pomohl, nechci ho tu ani vidět, a tady ten mladý blázen zase vykřikuje: buď, anebo. Někde se to přece musí shodnout, někde se to musí sejít. Mrak lehké závrati zahalil na chvíli myšlenky Ferdinanda Gromuse měkkým stínem. Tak je to dobré, takhle kdyby to zůstalo. Člověk je unaven, chce se mu odpočívat. Kdyby nechal všechno plavat, nic by nezůstalo po jeho smrti, a jestliže lidské vědomí na své posmrtné pouti je stále ještě spojeno s tímto světem, pak by se chechtal, smál by se do věčnosti. A slyší opravdu ten tichý, škytavý smích, jakým se smějí filutové a podšitci, jimž se povedlo. Současně jeho potměšilost je probuzena a dává se do práce. Cožpak tu není nějaká cesta? Nikdo přece nejí kaši tak horkou, jak se uvaří.

„Jdeš na to trochu zprudka,“ řekne. „Proč bychom se zavazovali, ty nebo já? Nic není po čase tísnivější nad ukvapené závazky. Snad se ti to nezalíbí, snad se ti bude chtít od toho utéci a budeš se cítit spoután tím, jak ses do toho hrnul. Pojď, zkus to a o ostatním budeme mluvit později.“ (A Ferdinand Gromus se pojednou zasměje smíchem, který jako by byl ozvěnou smíchu, jejž před chvílí slyšel v sobě.) „Přece tě nevyženeme, potáhnou-li se za tebou peníze.“

Přirozeně a nenápadně přešel otec v poslední větě do množného čísla. To projde, jak by ne. Povídáš, povídáš, slova se hrnou proudem, kdopak by si všiml, mluvíš-li stále v čísle jednotném či množném. Ale Michalovi jako by ušima pronikly jehly. Vyťalo mu to vrásku do čela a starý Gromus, jak to viděl, byl zachvácen dušností a rozkašlal se. Snad rušivěji, než kdyby byla přítomna, zasáhla Anna Gromusová, manželka Ferdinandova, do tohoto jednání. Mladický vztek vřel v Michalovi. Tak, ráz naráz, zachtělo se mu roztít tu motanici, jíž ze strachu před svou ženou a ve snaze uniknout jasné odpovědi se ho snažil zmást jeho otec. Věděl, že to neudělá, i mohl si několik vteřin pohrávat s touto představou. Ba ne, Gromusům nebylo dáno, aby roztínali rázem gordické uzly svých svízelů, spíše je trpělivě rozmotávali, neútočili nikdy hlavou proti zdem, jež nakonec můžeš vždycky podhrabat nebo přelézt.

Otec, znepokojen synovým mlčením, zalovil pod kabátem a vytáhl hodinky.

„Nejvyšší čas, chceme-li se před odjezdem naobědvat.“

„Máš tu vůz?“ odpověděl Michal, a když starý přisvědčil, otevřel okno, a vykloniv se z něho, zahvízdl na šoféra. Půl hodiny trvalo skládání Michalových věcí, do něhož rozradovaný otec vnášel zmatek svou ochotou. A za pět minut po šoférovi, který odvlekl dva těžké kufry, opustili byt i oba Gromusové.

„Ale výpověď z bytu jsi snad přece jen nemusel dávat,“ řekl otec zápase s pochybnostmi, jež nebyly jen odrazem vzpomínky na zoufalou tvář babky bytné.

„Bylo by zbytečné platit nájemné zadarmo,“ odpověděl Michal. „Jak dlouho zůstanu doma? Dva tři měsíce? Rok? Do smrti?“

Ferdinand Gromus zachrčel. Nemělo smyslu rozpřádat znovu řeči o této otázce. I nasadil tvář, jako by sám sobě dával důvěry, a řekl:

„Však se to ukáže.“

2

Bylo půl šesté nebo o něco později, když auto vezoucí Gromusy dojelo do Libnic. Nemohli vjeti do města, aniž minuli nádraží, neboť silnice a trať se sbíhaly nějakých pět kilometrů před městem a pokračovaly družně ve své pouti.

Ferdinand Gromus dal zastavit u nádražního skladiště, aby se poohlédl po vagónu surové rohoviny, který dnes očekával, a Michal vystoupil s ním.

„Jeďte napřed, dojdeme ten kousek pěšky,“ řekl Michal šoférovi. Otec se zamračil. Rozkazy udílet tu má přece jen on.

Obešli dlouhou skladištní budovu, jež páchla karbolinem, a zastavili se na kamenné rampě. Vagón byl přistaven o čtvrté odpolední a nádeníci byli se skládkou již z poloviny hotovi. Gromusův skladník Josef Balada tu stál široce rozkročen, čepici do týla a košili u krku rozhalenou, na pohled člověk rozmyslný i trochu prchlivý, který dovede řídit práci, ale je ochoten kdykoliv přiskočit a vytrhnout ji z neobratných rukou. Pozdravil Gromusy se směsí pohrdavé úcty a ohledů k sobě samému, neboť byl předsedou závodního výboru a odborové organizace a musil dbát zejména před dělníky, aby si nezadal a neprojevil se příliš pokorným. Nádeníci se drbli do čepic, zabručeli a jejich pohyby nabyly rázem jakési vzdorné loudavosti: měli pro strach uděláno.

Ferdinand Gromus si toho ani nevšiml a začal s Josefem Baladou rozprávku, budou-li nebo nebudou se skládkou hotovi do šesti, ale Michal, jak tu stál, vnímal tento vzdor každým nervem. Hleďme, jak je to v nich zakořeněno, jak to v nich sedí. Možná že to mají už v krvi, že se s tím rodí. Vyrostl mezi tím, ale už na to zapomněl. Jednoho dne se s nimi utká, tomu se asi nevyhne; každý, kdo je zaměstnává, musí se s nimi jednou střetnout. Jak na ně? Díval se na dělníky téměř hladově, snaže se vyčíst z jejich počínání, z jejich pohybů, poznámek i nadávek, kterými provázeli svou práci, rozřešení hádanky, kterou mu jednou budoucnost položí. Jejich loudavé, dobře rozpočítané pohyby ho roztrpčovaly. Šest chlapů na takovou práci. Flákají se tu dvě hodiny a jeden navrch mlátí nad nimi hubou a neví, jak by lépe pohověl svému hromotluckému tělu. Jeden docela malý jeřáb, obsluhovaný dvěma lidmi, by to vše spravil za půl hodiny. V této zemi se plýtvá časem i penězi, práce jde bez plánu, lidé jsou ochotni si nad ní pohovořit.

„Idyla,“ řekl Michal, když se vrátili na silnici a vykročili k domovu.

„Jaká idyla?“ vyhrkl starý poplašen.

„Ti chlapi na vagóně.“

„Složili jej za dvě hodiny, to odpovídá.“

Michal usoudil, že je zbytečné, aby prozradil svou myšlenku. Pokračovali v cestě mlčky, syn o půl kroku před otcem, který hlasitě dýchal. Starý zápasil o klid. Pochybnosti poštěkávaly v koutech jeho mysli. Možná že chybil, když vzal syna domů. Vzpomněl si na Annu, neústupnou, tvrdou a zlou. Měl peklo, když se rozhodl, že prosadí svou vůli. Doufal však, že se opře o syna a že budou vzdorovat společně. Chacha. Že se opře o syna! Pocit hrozného osamění mu sevřel hrdlo.

Libnice ležely půl hodiny cesty od svého nádraží. Rybník, rozlitý na jejich východní straně, znemožnil vésti trať v jejich blízkosti. Jenom několik od sebe vzdálených domků stálo po pravé straně silnice. Vyrostly tu až po převratu a náležely většinou železničním zřízencům. Dva z nich, ačkoliv obydlené, nebyly ještě omítnuty. Až se město, jemuž po této straně nic nepřekáželo v rozběhu, pustí sem, bude s nimi potíž. Člověk koupil od sedláka kus pole a postavil si barák, takřka kde ho napadlo. To je mi správa!

Bývalá Tylnerova, nyní Gromusova továrna zabírala někdejší panská pole asi v polovině cesty mezi nádražím a městem. Ty volné lány, jež se rozkládaly mezi ní a nádražím, to byla ztracená příležitost. Michal si to snad uvědomil už dříve, ale tehdy mu na tom ještě nesešlo. Zastavil se a zahleděl se před sebe očima, jimž byla lhostejná krása zvlněného obilí zrajícího k žatvě, ale jež viděly něco zcela jiného.

„Co je?“ vyhrkl otec, znepokojený touto zastávkou, k níž, jak se mu zdálo, nebylo příčiny.

„Nenapadlo tě nikdy,“ odpověděl Michal, „proč Tylner, který stavěl až po převratu a mohl si vybrat ze záborových polí, co chtěl, se odstěhoval tak daleko od nádraží?“

„Já přece za to nemohu,“ bránil se Ferdinand Gromus hádavě. „Musel jsem koupit, jak to stálo a leželo. Nemohl jsem si vymínit, aby mi přestěhoval fabriku k nádraží.“

Michal chvíli mlčel, zahleděn do zvlněné prostory polí za nádražím a snad i usiluje zachytit vidinu, jež ho míjela nevšímavě jako pyšná kráska.

„Kdo ví? Snad by bylo bývalo lépe, kdybys nebyl kupoval a stavěl sám, ale tady.“

Ferdinand Gromus podrážděně zafrkal. Přivezl si snad syna proto, aby jím byl ustavičně poučován?

„Děkuji za radu,“ řekl. „Spočítej si rozdíl mezi tím, co jsem zaplatil za Tylnerovu fabriku, a tím, co by mne stála nová.“

Michal pokrčil rameny.

„Měl bys alespoň koupit tyhle pozemky.“

„Rád bych věděl proč?“

„Kdyby pro nic jiného, tedy proto, aby ten, kdo tu bude jednou stavět, nevypadal chytřejší než ty.“

Nákladní automobil, navršený pískem, projel za jejich zády se hřmotem, který znemožnil Ferdinandu Gromusovi odpověď. Vítr vál na jejich stranu, oblak prachu je obklopil. Michal si tiskl k nosu kapesník, otec se dusil v záchvatu kašle. Úzkost mu svírala prsa a drtila i hněv, který v něm vzbudila synova odpověď.

Libnice je vítaly ukázkami svého života. To starobylé zemědělské městečko, do jehož tepu, po staletí neměnného, pronikl před dvaceti lety průmysl jako zárodek choroby! Ještě se zcela nevzdalo, ještě bojovalo, betlémský výpar chlévů se mísil se zápachem olejů a kouře, a ranní, polední i večerní houkání sirén řvalo disonancí nad bučením hladového dobytka. Nedbaje shonu, který přepadl město v podobě benzínových motorů a setrvačníků, chalupník, obutý v dřeváky, kráčel vedle vozu naloženého jetelem a taženého párem pomalých a lhostejných krav. Pošvihával bičem nad jejich hlavami a provolával monotónně, a jak se zdálo, zbytečně své: Hatou, hat, haca, pr, malá. Proti němu uháněla žena s trakařem dosud prázdným. Prach se zdvíhal za jejíma bosýma nohama a dlouhými sukněmi. Minul je hlouček dívek vracejících se z nádraží, kde se procházely při příjezdu vlaku. Ach, ty slečny. Byly to dcery továrenských mistrů a snad i menších obchodníků. Jejich šaty napodobily zoufale velkoměstskou eleganci, klobouky jim seděly na hlavách jako vzdorné a směšné výzvy. Šly zavěšeny, zabírajíce šířku chodníku, a byly více důstojné než veselé a mladé. Zde, svítíc do dálky oslnivou bělostí svých kalhot a košilí, sukní a halenek, blížila se skupina gymnasistů a dívek ozbrojených raketami. Dívky se smály, zvracejíce hlavy dozadu, mladíci kosili prostor kolem sebe rozmáchlými a pohrdavými gesty. - Libnicím se vedlo jako rybníku, jemuž se po staletém klidu dostalo přítoku proudné vody. Podobaly se obstárlému muži, který si dal oholit vousy a cítí se znovu mlád.

Michalův úsměv platil skutečnosti, se kterou se setkával, i myšlenkám, jež v něm probouzela. Téměř každý, kdo je potkal, pozdravil a starý Gromus odpovídal důstojně a vážně, jak se slušelo na člověka jeho postavení a majetku. A trpkost, kterou v něm probudila poslední Michalova slova, se zvolna vytrácela. Tu je vidět, co znamenám, a na tom nic nezmění nedozrálé mladické řeči.

Továrna se před nimi rozložila. Bílá zeď do silnice a strany do polí byly obehnány prkenným, hnědě napuštěným plotem. Houf do patra vysokých dílen, ploché střechy a veliká okna, složená ze čtverců osazených kovem; i obytná budova, stojící stranou směrem k městu, zapadala do podoby tohoto místa: její stěny byly hladké, pokud je okna nepohlcovala, a střecha rovná.

„A jsme doma,“ řekl Ferdinand Gromus nezastíraje pýchu, jež mu rozezvučela hlas.

Všechno uvnitř bylo v příkrém rozporu se vzezřením moderní účelnosti, v níž našel zalíbení původní majitel a tvůrce tohoto místa. Anna Gromusová vynaložila mnoho metrů látky a mnoho umu, aby se jí podařilo postavit hráz přívalu světla, které dříve zaplavovalo všechny pokoje, a ponořit je v ono přítmí, jemuž byla po celý život uvyklá a v němž teprve se jí dobře dýchalo. Neušetřila záclon ani zimní zahradu, v níž vysedávala většinu času, tvrdíc, že příliš mnoho světla škodí jejím květinám a hlavně že neuvykla žít jako na rynku, na očích každému pobudovi, jemuž se zlíbí začumět se do jejích oken.

Ostatně kdo ví, snad měla Anna Gromusová pravdu, neboť potápějíc v šero svůj život, poskytovala milosrdenství přítmí i nábytku, jehož tmavohnědá masivnost a buldočí zavilost vzhledu, plného boulí, vypouklin a závitů, patřily soumraku.

Otec a syn vstoupili mlčky do domu a odložili v rozlehlé předsíni. Nikdo je nepřišel uvítat, dům byl tichý, jenom z přízemí, kde byla kuchyně, zaléhaly sem pravidelné, trochu dunivé údery, jak kuchařka naklepávala maso. Zlatotepec, zlato, zlato. Michal se usmál široce na otce, který před ním stál zamlkle a rozpačitě.

„Matka bude v zimní zahradě,“ řekl konečně. „Vždycky tam sedá v tuto dobu.“

„Napadlo mne,“ odpověděl Michal, „že bych mohl bydlet v hotelu a docházet jenom do kanceláře. Vlastně jsem pro nic jiného nepřijel.“

Ferdinand Gromus se vyděsil.

„Ne ne. Nic takového. Co by řekli lidé. Jsi přece můj syn.“

„Málem bych na to byl zapomněl.“

Starého Gromuse popadl za krk rdousivý pocit utrpěného bezpráví. I Michal se trochu zalekl. Zazdálo se mu, že pro začátek zašel příliš daleko. Vztáhl ruku jako na obranu proti očekávané odpovědi a pospíšil si ji předejít.

„To měl být vtip, tati,“ řekl a zasmál se. „Škrab se, jenom, svrbí-li tě.“

A Ferdinand Gromus, v němž postupující stáří uvolnilo brzdy všem citovým reakcím, byl usmířen.

„Nemám rád takové vtipy,“ zamumlal. „Nemám je rád. Mohou způsobit nedorozumění. Nikdy bych si nebyl směl dovolit něco podobného k svému otci a byl to jen dřevěnkář.“

A byl to jen dřevěnkář, opakoval si Michal v duchu, pobaven tímto obratem, jímž otec zdůraznil důstojnost svého vlastního postavení.

Otvíraje dveře do zimní zahrady, otec vsunul Michala před sebou a zahlaholil za jeho zády:

„Tak, tady ho vedu.“

Bylo to směšně dobrácké a falešné. Jako by si někdo usmyslil promlouvat bodře v temném lese k tlupě mlčících a po zuby ozbrojených loupežníků. Třeba je tento příměr přehnán, pokud jde o loupežníky, bylo tu přítmí a byl tu les a Anna Gromusová seděla uprostřed něho a mlčela.

Bylo tu přítmí. Záclony byly zavěšeny na všech oknech tohoto prostoru zcela obeskleného, krom na jediném, jež vedlo k západu. Toto jediné nezastřené okno, právě toto okno vedoucí k západu mělo svůj zvláštní význam. Anna Gromusová seděla u něho, i zdálo by se, že jedině proto, aby lépe viděla na svou práci. Okno na západ. - Na západ ležela Anglie a v Anglii žil její syn Robert.

Byl tu les. Les pokojových květin, jež, rozptýlené kdysi po všech pokojích bývalého Gromusová příbytku, byly nyní směstnány na tomto místě. Houština filodendronů a pokojových lip, araukárií a fíkusů, cinerárií a nestvůrně narostlých fuchsií, ponurý výsek prostoru, dýchající vlhko a skuhrající slovo „tma“ všemi odstíny tmavých zelení.

A když při vstupu svého nevlastního syna se Anna Gromusová obrátila, vypadalo to, jako by ožila některá z těch nesmyslných květin, jejichž listy trčely kolem ní a nad ní.

Michal pozdravil a šel k maceše, veselý mladý muž, který se nedá jen tak lehce ohromit. Hrobový pach vlhké hlíny mu zaplnil nos a hrdlo. Usmál se. Anna Gromusová vstala.

„Vítám tě,“ řekla a podala mu ruku neohebným, tvrdým posunkem. Tichá mezihra, kdy praskala jen proutěná křesla pod tíhou dosedlých těl. Křeslo Ferdinanda Gromuse skřípělo nejdéle. Otec se nemohl usadit.

„Snad,“ promluvila Anna Gromusová, „bys nás tu mohl nechat o samotě.“

Ferdinand Gromus vstal neochotně a polekaně. Zatěkal pohledem od ženy k synovi. Našel jednu tvář nehybnou a druhou v úsměvu. Usmál se rovněž z hloubi nejistoty a náhlého strachu.

„Proč ne,“ řekl a pohlédl znovu na syna.

„Proč ne,“ opakoval, „to mohu.“

A odcházel jako člověk, který očekává, že bude zavolán zpět, a který by se rád ohlédl, aby do poslední chvíle věděl, co se děje za jeho zády.

„Doufám, že zavřel dobře,“ řekla Anna Gromusová, když za ním zapadly dveře. „Průvan mi škodí.“

„Jistěže,“ odpověděl Michal, ale na dveře se ani neohlédl. Anna Gromusová však vstala a šla se přesvědčit. Když se vrátila a opět usedla, řekl Michal nečekaně vážně a sám se podivuje svému rozhorlení:

„Matko, měl bych se urazit za toho starce.“

„To bys měl.“

Nezastřené okno bylo za jejími zády. Její tvář byla ve stínu a Michalova osvětlena. Vzpomněl si na praktiku vyšetřujících soudců.

„Raději ne,“ řekl. „Bylo by to příliš jednoduché.“

Vzala pletení se stolku, na který je odložila při jejich" vstupu, a dlouhé kostěné jehlice se jí začaly míhat v prstech. Jejich klapot zněl, jako by tu tančili drobní kostlivci chrastíce miniaturními hnáty. A ona sama, podobna jejich královně, kostnatá, tuhá v zádech, s hlavou sotva skloněnou nad prací, odrážela se temně a zle od sinavé bělosti pohasínajícího dne v nezastřeném okně. Promluvila po dlouhé chvíli.

„Jak dlouho se tu chceš zdržet?“

„Nevím. Ještě jsem ani neviděl práci, kterou mámí udělat.“

„Nehřejme si na schovávanou. Chci slyšet jedno: Až budeš hotov, vrátíš se do Prahy.“

Michal váhal. Odpoví-li prudce a po své vůli, co tím získá? Boj bude vyhlášen a napříště každý jeho krok setká se s překážkami.

„Vidím, žes měl své plány. Pusť je z hlavy. Nemůže-li tu být Robert, nebudeš tu ani ty.“

To znělo příliš rozhodně a příkře, a co bylo v Michalovi mladického, se vzbouřilo.

„Jste bystrá až strach,“ řekl s hrubou ironií. „Nenapadlo vám nikdy, že tu otec nebude věčně a že i tato záležitost musí být jednou rozřešena? Má snad továrna zaniknout pro vaši svévoli?“

Zasmála se.

„Musí zaniknout proto, že ji nepodědíš ty? Ostatně nesejde mi na ní.“

Michal zápasil s hněvem. Co potřeboval? Čas. Za měsíc, za dva najde způsob, jak vyzrát na tuto stařenu.

„Kdo vám namluvil,“ vyrazil ozvěnou jejího smíchu, „že stojím právě o toto dědictví? Znám snazší způsob živobytí, než dřít se den po dni ve věčném strachu, že mohu přijít o všechno. Myslel jsem více na vás než na sebe, když jsem vás varoval před vaší svévolí.“

Přestala plést. Dívala se naň chvíli mlčky, cítil spíše, než viděl - neboť její tvář byla zahalena hustým závojem stínu -, že usiluje proniknout smíchem, za který se skryl, že rozbíjí ve své mysli jeho slova jako ořechy a zkoumá jejich jádro.

„Postačí,“ řekla konečně, „myslím-li na sebe já sama.“

Hlas se jí naplnil pohrdáním.

„Neuvykla jsem, aby Gromusové myslili za mne.“

Michal vstal. Nyní se už nemohl přemoci.

„Stačilo,“ udeřil, „že jeden z nich vás živil a zahrnul blahobytem. Vzpomeňte si, co jste byla, než jste přišla do této rodiny. Je to závratná kariéra na vdovu po železničním úředníkovi. Měla byste otci denně děkovat, a zatím ho tyranizujete.“

Seděla nehybná, strnulá jako vždy, co ji znal, takže mohl mít oprávněný pocit, že promlouvá k pomníku. Uvědomil si, že rozčilení ho unáší dále, než si mohl přát; zarazil se a mávl rukou.

„Odpusťte,“ řekl skoro omluvně, „nechtěl jsem vás urazit, ale zahrnula jste mne na uvítanou přílišnou laskavostí.“

V tichu se pohybovalo několik zvuků. Zvon vzdáleného klekání - dvoutónová melodie míru - a štěkání psů na továrním dvoře, konejšené brumláním vrátného, který jim nesl večeři. Michal se bořil stále hlouběji do trapného pocitu zahanbení a směšnosti. Nu, co mám ještě říci nebo jak mám zmizet.

„Neodkutálí se daleko jablko od stromu,“ promluvila Anna Gromusová řezavě. „Uvykla jsem podobným řečem v tomto domě, ale uvykla jsem také, aby se nakonec dálo po mém. Jdi se připravit k večeři.“

A Michal vyšel, cítě kamennou tíhu jejího pohledu na svých zádech a s nepříjemnou jistotou, že prohrál svůj vstup do rodného domu.

3

Továrna hučí podobna splavu, jímž odtékají dny. Každého dne od sedmé hodiny ranní do páté večerní s hodinovou polední přestávkou otáčejí se její setrvačníky a sviští transmise, kolečka spěchají nespočetnými obrátkami, neviditelný bič času je pohání, čas jsou peníze, peníze rovnají se moci, někdy šedý, někdy černý prapor kouře vlaje na stožáru komína a pod ním postupuje útok práce, tohle že je bitva, tyto jednotvárné a věčně stejné pohyby lidí?, celuloidový prut ve stroji a stroj: cvak, špalíček, cvak, špalíček, donekonečna, špalíčky se sunou dál, ruka je bere, klade do stroje, tolik a tolik obrátek, nový špalíček, obrátky, nový špalíček, jako byste od rána do večera cvičili předpažit, připažit, předpažit, připažit a hudba vám hrála ve dvou neměnných tónech tá-ta, tá-ta, nezastavuj se, člověče, tvůj čas je rozpočten a tvoje pohyby svázány s obrátkami stroje, neohlížej se a nemysli na nic, stoje na svém místě spěj stále vpřed, tá-ta, tá-ta, předpažit, připažit, předpažit, připažit.

Každá továrna má svůj zápach, ale tato páchne docela neobvykle. Smrdí jako stáda dobytka a koní, běžící šílený závod o život hořící stepí. Pach oceli, rozžhavené třením, i oleje, který se vypařuje z rozpálených ložisek, pach potu, jejž námaha ždímá z lidských těl, ztrácí se a, zaniká v jediném převládajícím smradu: přismoudlé rohoviny, štětin, chlupů a žíní. Vše, co se tu zpracovává, má svůj původ v říši živočišné. I tyto desky, jež nahrazují pravou rohovinu - neboť už dávno není na světě dosti rohů a kopyt, aby postačily zásobit lidstvo hřebeny - odtud pocházejí. Dívajíce se na ně, zda byste uvěřili, že jedny z nich jsou vlastně močovinou a druhé bývaly třeba tvarohem. Smekáme klobouk před silou lidského důmyslu, ale nepokořeni pravíme: Úžasné, ale jak to přispělo k našemu štěstí?

Michalovi ovšem nezáleží na lidském štěstí. Copak je to? Nezdržujte nás takovými nesmysly. Jde především o to, jak bychom se zbavili naprásknutého skladu hraček, a až je prodáme, jak bychom začali vyrábět nové. To není jen tak, získáme-li si už jednou zákazníky, abychom je potom nechali na holičkách. Od okna, u něhož Michal sedí, má vyhlídku na tovární nádvoří a na všechny dílny, jež na něm stojí pěkně v řadě. Celý den to supí, otřásá se to a páchne jako nějaké upoutané a zápolící zvíře. Ach, to je pobídka. Hladovče, sousto leží celý den před tvýma očima a na tobě je najít způsob, jak bys je pohltil. Odtud mne už nikdo nedostane, ba ne.

Není to veselý život, který si vybral. Jeho úkol je těžší, než by byl připustil v nejčernějších odhadech. Cesty starých Tylnerových spojení jsou zasuty, zarostly hložím jeho lajdáctví, napadaly na ně balvany konkurence. Pokoušej se u starých a hledej nové. To ani ono není lehké. Ale v Michalovi se napíná mladý mozek a mladá odvaha. Někdy se spokojeně pochechtává, radost si v něm hvízdá. Řekněte, že obchod není romantika. Vyhnuli jsme se vídeňským prostředníkům, kteří sedí na některých spojeních jako staří loupežní rytíři a vybírají mýto z hlavy. Zkoušíme to na svůj vrub. Ach, tady trčí v malém, zapomenutém městečku nějaký mladík, hodně bezvýrazný, ani barva jeho vlasů se mi nelíbí, nejsou ani plavé, ani kaštanové, jako bys do nich popelu nasypal, v širokém, zbytečně růžovém obličeji mu sedí vystouplé oči, jako by mu lezly z hlavy nepochopitelným údivem, ale svými dopisy jako všetečnými a všudypřítomnými tykadly ohmatává celý kontinent, a copak kontinent, nespokojí se tím, jde dál, starými cestami výboje všeho, co se narodilo v Evropě, na Východ, Blízký i Dálný, přes Palestinu, Egypt a Persii do kolébky divů, náboženství a moudrosti, slídí v Indii, bloudí na ostrovech rozptýlených v dálavách Pacifiku, ohledává Afriku, tu pravěkou kvočnu nesoucí zlatá a diamantová vejce, a vrhá se přes Atlantik do Jižní Ameriky. Nabízí hračky, růžence a trety a nezapomíná ani na kartáče a hřebeny. Není to snadné, na mou věru. Nějak stále přibývá těch, kdo chtějí vyrábět a prodávat, a ubývá kupců. Burcuje zastupitelstva svého státu i konzuláty, obtěžuje ministerstvo zahraničí i obchodní komory. Dělá povyk, jako by se bořil starý a rodil se nový svět. Nebudeš-li křičet, nebudeš slyšen. Někdy překypuje důvěrou a častěji je sklíčen. Nejde to jako na drátku. Pouští lijáky a vrací se mu tu a tam kapka.

Nežije dobře, sotva kdo z nás by mu záviděl. Pracuje a nemůže nic říci o výsledku své práce. Většinu času v něm sedí úzkost očekávání. Rozdal karty a neví, bude-li něco na ně hrát. Chtěl by se zabezpečit. Ví už všechno o administrativě továrny, ví toho více než účetní, který tu sedí dvacet let, ví toho více než sám starý Gromus. Nepopřává si pokoje, slídí po továrně, prolézá dílnami, dívá se celé hodiny, jak běží práce, chytá dílovedoucí a uvádí je ve zmatek svými otázkami.

Nejistota je pro něho někdy příliš vysilující, nemá, o koho by se tu opřel a s kým by pohovořil, i musí znovu a znovu vzpírat své odhodlání. Představí-li si však dny studia, plané dny, jež v něm nezanechaly žádných radostných vzpomínek, nabývá nové odvahy.

Konečně prvé holubice přeletují nad olověnými a mlčícími vodami nezájmu. Přicházejí objednávky z Palestiny a z Egypta. Starý Gromus se rozjaří. Prožíval dny snad ještě krásnější než Michal.

„Tak, teď snad už jsme tu smůlu protrhli,“ řekl Ferdinand Gromus toho dne, kdy se na jeho stole objevily obálky podobné cizokrajným ptákům. Udeřil měkkou dlaní na hromádku dopisů a zasmál se. „Tady je dokonce objednávka hřebenů z Biskry. Hezká litanie, hochu. Zhruba odhadnuto, za sedm až devět tisíc. To není málo na začátek, na mou věru. A já už přestával věřit, že se nám to kdy povede.“

Ale Michal zapomněl na dny svých vlastních pochybností. Pohvizdoval si a poťukával tužkou.

„Muselo se to povést,“ řekl.

„Nebyl jsem si tím tak jist,“ zavrtěl hlavou Ferdinand Gromus. Ach, to zelené, divoké mládí, jež nezná překážek! Proč mu ho nezůstal kus alespoň v srdci, když tělo ho zrazuje a opouští. Ruka, kterou nechal ležet na hromádce dopisů, plula na sluneční kaluži, bledá a bachratá jako tělo utopence. Cizí, nepovědomý předmět. Díval se na ni a byl zachvácen soucitem sám se sebou. Až se z ní odstěhují poslední částečky tuku - dočká-li se toho vůbec -, kůže se bude krabatit kolem kostí, vyloužená a scvrklá. Zachvěl se, odtáhl ruku a spustil ji do klína. Kdysi dávno, když byl ještě chlapcem, čichával si rád k dlaním. Vonívaly tak zvláštně, tak divoce, tak jako vítr, který přicházel z neznámých dálek, a dotkl-li ses hřbetu ruky špičkou jazyka, kůže chutnala slaně, snad jako vody oceánů, po nichž jsi tehdy toužíval. Přejel si dlaní ústa v nenápadném posunku, aby zachytil její vůni. Ne ne. Stáří nevoní.

A zadíval se žíznivě na skloněnou hlavu svého syna. Michal už opět pracoval, pramen hebkých vlasů, jež bylo těžko učesat, mu spadl přes spánek a visel do tváře. Ti mladí snad nemají žádný cit. Člověk by řekl, že bude pobíhat a vykřikovat, nevěda, čeho by se radostí dříve chytil. Nu, nerozumím mu a on patrně nerozumí mně. A přece v něm žiji, to je to jediné, co ze mne zůstane. Před oknem hučí dílny, dvorem se rozléhají rány kladiv na dřevo. To ve skladě stloukají nové bedny. Široký, blažený pocit vlastnictví se rozlévá Gromusovou hrudí. Mám syna, komu jinému bych zanechal to, na čem jsem se celý život pachtil. Postava jeho ženy, tvrdá a hranatá jako stará socha, vystoupila z jeho vědomí, a kráčejíc přes ně v rytmu kladivových ran, drtila jeho myšlenky. Otřásl se náhlým zamrazením.

„Co je ti?“ řekl Michal, který v tu chvíli na něho pohlédl.

„To srdce tak někdy,“ odpověděl otec a položil si ruku na prsa.

„Měl by sis už odpočinout.“

A tu starý Gromus vzplane. Cožpak chce něco jiného? Složil by si ruce za zády a chodil by z dílny do dílny, hospodář, který obhlíží pole svěřená synovi a dýchá už jen z radosti nad jeho prací. Zaplavila ho lítost a nenávist k ženě, která ho nutí zapírat vlastní krev a dřít se do úpadu. Nestačil zadržet svých slov.

„Copak mohu?“ vybuchl. „Nebude mít klid, dokud neuvidí, že jsem padl na nos.“

Michal chvíli mlčel zkoumaje, zda už nadešla jeho chvíle.

„Co ti brání,“ řekl konečně, „aby sis zařídil svůj život, jak potřebuješ? Podle zákona jsi tu pánem ty a nic nestojí v cestě tvému rozhodnutí.“

„Podle zákona,“ řekl starý Gromus a zkřivil ústa jako v záchvatu bolesti. „Zkus to a postav se na mé místo. Nesmím se rozčilovat, nemohu, nevydržel bych to. Prohlédl jsem pozdě tu hru. Myslil jsem vždycky, že je uzavřená a hrdá. Je zlá a hrabivá.“

Ferdinand Gromus mimoděk přitlumil hlas, jako by se bál, že může být zaslechnut. Jeho oči volaly o pomoc. Postav se za mne a pomoz mi, jsi mladý a silný, slyšíš? Ale Michalovi se chvěla v hrdle drsná slova. Nebuď bačkora, dědku, a vzmuž se. Jestliže jsi beznadějně prohrál život, zachraň alespoň svou práci. Co sejde na životě, myslí si ten mladý člověk, který je nabit zdravím, a zdá se mu, že ve svém odhodlání a ve své síle je vznešený jako idea sama. A nerozumí tomu starci, který se třese o každý tep srdce, jenž mu zbývá. Nevšímá si ani toho, jak chytrácky skryl za nadšením pro věc svůj vlastní zájem. Ale pak se chladnější proudy úvah vlijí do jeho nevysloveného rozhorlení. Zase jsme jednou narazili na zeď, již nelze probít hlavou, našli jsme opět klacek, který nelze přelomit přes koleno. Gromus se krčí a vrtá ve svém nitru, hledaje cestičku, kudy by proklouzl.

„Znamená to tedy,“ řekl Michal úvodem, aby ještě názorněji ukázal tomu starci, čeho se dopouští svou slabostí, „že vše, nač ses dřel celý život, bude nadarmo. I moje práce nebude k ničemu a já tu vyhazuji svůj čas do větru.“

A tu starý Gromus, chytaje jakousi beztvarou naději, a snad hlavně proto, aby se nezdál tak zcela bezmocný, odpověděl:

„Ještě není všem dnům konec.“

Michal se ušklíbl.

„Nevím, nač myslíš. Ale měl bych raději jistotu už teď, než se rvát nevím s čím po tvé smrti. Ostatně řekl jsem ti hned v Praze, že vrátím-li se domů, nikdo mne odtud nedostane. Prosadím svou, buď bez starosti, ale rád bych ji prosadil ve shodě s tebou.“ Chvíli se odmlčel a dodal skoro měkce: „Chtěl bych tě ušetřit všech nepříjemností.“

Ale Ferdinand Gromus zavrtěl beznadějně hlavou:

„Nepříjemnostem se nevyhneme.“

Michal vstal, přešel několikrát kanceláří, vyťukal začátek neurčitého pochodu na okenní tabulce a opět usedl.

„Tati,“ řekl, „napadlo tě, co je vlastně pravá příčina tvých těžkostí?“

„Nechce tě tu mít, co jiného,“ odpověděl Ferdinand Gromus, dávaje najevo, jak je udiven hloupostí synovy otázky.

„To je pravda jen zčásti,“ řekl Michal. „Kdyby tu byl Robert, všechno by bylo v pořádku.“

Michal očekával, že otec vyskočí vzteky ze židle, ale Ferdinand Gromus odpověděl kupodivu klidně:

„A s takovou pitomostí mi vyrukuješ ty. Řekl jsem jednou ne a na tom setrvám. Nikdy, dokud budu na oči koukat, se mi tu nebude roztahovat ten vyžírač.“

„A jednou spolkne celý tvůj majetek.“

Otec vypadal, jako by na něco takového ještě nikdy nepomyslil. Ta představa je ovšem strašná. Dřel se tedy celý život pro cizího pancharta. Chvilku nad tím dumal, pokoušel se obhlédnout tuto netušenou možnost ze všech stran. Ne, tak se mu to dosud nejevilo. V tuto chvíli byl bezradný, stísněn krutou představou a neúchylně upřeným pohledem Michalovým. Až bude čas, promyslí to ještě. Teď se chabě pokusil uniknout.

„To už o tom nebudu vědět,“ řekl.

Michal však byl neúprosný.

„Ale teď o tom víš.“

„Co mám tedy dělat?“

„Proč by se nemohl Robert vrátit? Možná že odmítne. Tím lépe. Možná že se opravdu vrátí. Tak i tak odpadnou důvody, proč bych tu nemohl zůstat.“

Starý Gromus vrtěl pochybovačně hlavou. Chtěl by mít klid, ale toto řešení jej neslibovalo. Ticho, mír, jen krásný obraz života před sebou. Kola se točí, lidé se pachtí, klape to, klape, a ty se jen díváš. Už nikdo od tebe nic nechce, jen radu a souhlas. Dobře jsme to udělali, pane šéf? Dobře, mládenci, dobře, usmíváš se a kýváš hlavou. Tak je to krásné.

„Nevím, nechci s tím nic mít.“

„Nech to tedy na mně.“

Ferdinand Gromus pokrčil rameny. Nechce se mu říci tak ani tak. Proč má stále o něčem rozhodovat, proč má odpovědnost padat jen na jeho ramena?

Večeře bohudíky nebyla rodinnou záležitostí. Michal si mohl zajít do kuchyně a sníst vstoje kousek masa vložený mezi dva chleby. Nicméně na plotně to syčelo a kuchařka, zrudlá ve tvářích, nad ní čarovala, nadzdvihujíc pokličky a bzučíc si písničku. Michal si natočil sklenici vody a vypiv ji zpola zeptal se:

„Matka je doma?“

Kuchařka rázem ztratila dobrou náladu. Řinkla pokličkou a řekla vztekle:

„Ne. Odešla asi před půlhodinou. Ráda bych věděla, jak bude ta večeře vypadat.“

Nikdo ji nemá rád, pomyslil si Michal a ušklíbl se spokojeně, jako by neláska, již sklízela jeho macecha na všech stranách, mu poskytovala nějakou oporu.

Měkký soumrak ozdobil ulice přívětivostí. Červnový večer voněl ze zahrádek, polí i ze vzdálených lesů. Viděl jsi skloněné hřbety za ploty zahrádek, blýskání konví a vodních sprch, jež vyprahlá země žíznivě vstřebávala. Slyšels bučení dobytka, ropot benzínového motoru a svist nožů řezajících jetel a trávu. Tyto ulice však už patřily živnostníkům. Slabé žárovky zalévaly dílny a krámy žlutým světlem jako vzpomínka na zašlé časy petrolejových lamp. Před vraty domů postávali sousedé, děti si hrály u okrajů chodníků a mládež, jíž se v těle už rozehrává láska, mládež, která už má svá tajemství a starosti, odcházela vesměs jedním směrem, neboť tyto ulice, jako cesty vedoucí do Říma, směřovaly všechny k náměstí.

Michal odpovídal na občasné pozdravy a blažený pocit mu rozehříval srdce. Při vzpomínce na Prahu cítil se jako mladík, který shledává, že první dlouhé kalhoty, jež mu před měsícem způsobily tolik radosti, jsou mu dnes krátké. Hle, tady jsi někdo, ne kapka ztracená mezi kapkami. Lidé tě zdraví, neznáš je, ale zdraví tě pro vážnost jména. Gromus.

A sousedé, když je minul, sestrkují hlavy dohromady. To je mladý Gromus, znáte ho? Jeho táta prý měl plné kalhoty z té Tylnerovy fabriky a přivezl si ho z Prahy. Nevím nevím, sousede. Jeho máma ho zase odtud vypíchne jako před lety, dejte na má slova. Pane, řeknu vám, že v těchhle famíliích musí být svinstva, ani se člověku nezdá. Tahá to nosy nahoru, ale to mě neomráčí. Nic nezůstane utajeno v tomto městečku. Šeptali jsme mezi čtyřmi stěnami a mezi čtyřma očima při zavřených dveřích svá nejdůvěrnější tajemství, ale druhý den zvučí naše slova na náměstí jako polední zvon.

Náměstí. Promenáda na sluneční straně a hloučky mužů a mladíků kolem kašny. V podloubí u radnice se vřískavě chechtají služtičky, jak na ně dorážejí vojáci. Ten obraz se nemění po generace. Jenomže většina mládeže se teď občas seskupí u vchodu do bia Sokol - představení třikrát týdně, sál podle potřeby taneční i divadelní - u kašny stojí dvě nebo tři auta obchodních cestujících, kteří chtějí ještě před nocí o dům dál, a z otevřených dveří cukrářství vřeští amplión. V obchodech rozsvěcují jen váhavě, v tuto hodinu nepřichází nikdo nakupovat, i je škoda osvětlovat chodník, když obci samé ještě nenapadlo rozsvítit.

Šero houstlo, náměstí šumělo, v Michalových prsou široce dýchala důvěra. Tady jednou je a zůstane, nikomu se nepodaří dostat ho odtud.

Zabočil napravo do krátké uličky, jež po dvaceti krocích se rozšiřovala v nevelké náměstíčko. Uprostřed něho, vroubena dvojí řadou starých lip, stála gotická kaple, rozsedlá doširoka svými opěrnými sloupy jako kvočna nad kuřaty. Ale její věžička čněla vysoko nad ní, tenká, štíhlá, jako mladý kmen vyrůstající z pařezu, jako jehla zapíchnutá do polštářku.

Pod stromy byla už tma, jen z hloubi kaple zářily svíce, rozžaté na malém oltáříku. I bylo vidět postavu kněze, který zpěvavě předříkával litanie, a stařeny klečící na schodech, jež vroubily vchod, mu odpovídaly třaslavými, kvičícími hlasy. Michal se tu zastavil, pociťuje neurčité trnutí v srdci.

Otřesen trochu ve své dobré náladě, chtěl minouti toto místo a pokračovat v toulce setmělým městečkem, když zahlédl u kmene jedné z lip stát svou macechu. To jí bylo podobné. Nekonečné pletení a nekonečné litanie. Sem tedy chodila hledat oporu ve své tvrdosti. Nikoli skloněna pokorou v houfu pokorných, nýbrž stranou jako vždy. Upjatá a pyšná tu stála, jako by přišla vykonat návštěvu chudému příbuznému.

Litanie se blížily ke konci. Obrátila se a odcházela dříve, než bylo vysloveno amen. Nebylo zajisté třeba, aby kdekdo viděl Annu Gromusovou v houfu modlářských babek. Obávaje se, aby ho nezahlédla, Michal odbočil první uličkou, která se mu naskytla. Spadalo patrně na vrub jeho polozapomenutých znalostí města, že se s ní střetl o pět minut později u jiného městského sadu na lávce vedoucí přes potok. Nestačil se už vyhnout, stáli si tváří v tvář.

„Na kocouří toulku?“ řekla, neopětujíc jeho pozdrav.

„Na mou věru ne,“ zasmál se. „To mne ještě nenapadlo.“

„Libnice nejsou Praha. Můžeš se snadno zaplést do něčeho, co tě bude mrzet.“

Cítil se před ní sklíčen jako vždy, musil přemáhat zbytky chlapeckého strachu a to ho popouzelo.

„Nerozumím vám,“ odpověděl. „Vám by to snad bylo vhod.“

„Nevím,“ řekla, „proč by mne mělo těšit zostuzení jména, které musím nosit.“

To bylo zábavné. Nenáviděla všechno, co se jmenovalo Gromus, a bála se zostuzení toho jména.

Vykročila, dávajíc najevo, že má právě tak dosti této rozprávky. Ale neseděla-li ve své nesmyslné zimní zahradě, obklopena tou podivnou, studenou a jakoby neživou vegetací, budila velmi málo strachu. Připomínala želvu zbavenou ochranného krunýře, a Michal se okamžitě rozhodl, že využije této příležitosti a pustí se do ní. Vykročil s ní.

„Chci vám něco říci,“ odpověděl jejímu mrazivě udivenému pohledu. „Proč bychom nevyužili této příležitosti?“

„Spěchám k večeři,“ řekla odmítavě.

„Chtěl jsem s vámi mluvit o Robertovi.“

Zastavila se v půli kroku, právě pod jednou z těch nemnohých lamp, jež spoře osvětlovaly cestu vedoucí přes sad k silnici. A tu Michal, nedopřávaje jí příležitosti, aby pronesla jediného slova, začal mluvit. Nebylo by opravdu možno pochovat ty staré nesmysly a nešváry? Proč se vlastně má Robert potloukat někde v cizině, je-li doma práce, za kterou se musí platit cizím lidem? Není důvodu, proč by se nemohl vrátit, bude-li se jemu samému chtít. Oni dva, Michal a Robert, neměli přece vůči sobě žádného záští. Proč by nemohli pracovat jeden vedle druhého?

Mlčela, upírajíc pohled někam do tmy pod stromy. Sad stál tiše. Vzdychavá, šeptající a vonná červnová noc se jím procházela. Odněkud z její hloubky sem zalehl smích podobný výkřiku.

„Tvůj otec si postavil hlavu,“ řekla Anna Gromusová drsně, jako by zápasila s nějakým citem, který jí tiskl hrdlo.

„Otec si postavil hlavu a vy jste si ji také postavila,“ odpověděl Michal. „Je čas zúčtovat s takovými hloupostmi. Proč máme doplácet, já i Robert, na to, co vy dva jste kdysi mezi sebou upekli?“

Mlčící sad, vzdychavá, šeptající červnová noc. Stáli tu proti sobě jako milenci, ale kdesi za Michalovými zády, za válem tmy a stromů, ležela továrna, ten kus majetku, pro nějž by jeden druhého zardousili. Ach ach, cožpak jsme nějaká výjimka? Rozpínáme se po celé zeměkouli, ležíme na své kosti a vrčíme, vraždíme výměnkáře a prodáváme své dcery bohatým chlípníkům, pracujte! pravíme chudákům, neboť práce šlechtí, a vyděláte-li, spořte a vracejte nám své krejcárky. Nač skuhrat dále tuto pravdu, jež bloudí světem rozedrána, a blýskajíc nahou zadnicí a hrbíc pokorně hřbet, je vykopávána ze všech dveří? Michalovi bzučela hlavou, probouzejíc v něm uspokojení. Byl v tuto chvíli ochoten pokořit se a shrbit jako ona, aby dosáhl svého cíle. Přejete si cit? Rozehraji jej před vámi jako varhany o velké mši. Přejete si rozumové důvody? Vždy čerstvé zásoby jsou vám k službám. Dnes ti nedá nikdo nic zadarmo, musíš se dokonce prát o své vlastní, jak je vidět. Ostatně tím je tvé postavení lepší, neboť jsi v právu a je ti dovoleno užít všech prostředků, abys uhájil, co ti náleží.

Anna Gromusová však byla z téhož pytle.

„Jde ti především o sebe,“ řekla.

Michal se zasmál. Nyní mohl dát najevo, že hraje s otevřenými kartami a že nic nezastírá.

„To je přece samozřejmé,“ zvolal. „Nebudu se namáhat pro jiného, abych sám utřel hubu. Ale to je pro vás vedlejší. Na tomto obchodě získáme oba stejně. Vy tu budete mít Roberta a já tu budu moci zůstat, aniž budu stále narážet na váš odpor. Jen mu napište a jsem přesvědčen, že my dva se spolu shodneme líp, než jste to dokázala vy s mým otcem.“

Tápala ještě chvíli mezi radostí a pýchou. Robert u ní! Paví křik mateřské lásky se rozléhal nocí srdce a ohlušoval každou jinou myšlenku. A přece se vzpouzela. Jednoho dne mu chtěla položit gromusovský majetek k nohám: To pro tebe udělala matka, to máš za léta jejího i svého pokoření. A nyní měla přijmout jeho návrat jako dar z rukou Michalových. A opět: Robert u ní! Ne za léta, už teď, za týden, za čtrnáct dní! Jak by mohla odříci? Snažila se uhodnout směr v bludišti zrcadel, z nichž každé jí ukazovalo jinou podobu této skutečnosti. Skřehotání smíchu v hlubinách, kde všechno je jasné: Vždyť je to past, kterou si Michal sám vykopal. Robert u ní! Taková léta byla sama, už nechtěla. Neztrácet ani dne, ani hodiny. Každou chvílí může zhasnout starý Gromus.

„To je všechno hezké,“ řekla konečně, „ale nechci o tom hovořit s tvým otcem.“

Michal mávl rukou s jistotou a nedbalostí, která ho vzápětí trochu zamrzela.

„Toho si vezmu na starost já. Vy jen napište Robertovi.“

Více již nebylo potřebí, aby Anna Gromusová byla zbavena všech pochyb a nerozhodnosti. Napíši, můj milý, napíši. Začínáš se cítit nějak příliš pevně v sedle.

„Rozmyslím si to ještě,“ řekla a otočila se k odchodu. „Nemusíš mě doprovázet, chodím nejraději sama.“

Michal se za ní chvíli díval, jak se vzdalovala, strnulá v zádech, podobná suchému kmeni. Po několika krocích tma se za ní zavřela jako dveře domu, který ji očekával.

4

„Bude to má smrt, vrátí-li se ten holomek,“ prohlásil Ferdinand Gromus, když mu Michal oznamoval Robertův návrat jako hotovou věc.

„Mohl by sis vybrat rozumnější příčinu, budeš-li už chtít umřít,“ odpověděl Michal se smíchem. „Ale konec konců budu raději, umřeš-li na Roberta než na mne.“

Ferdinand Gromus se zamračil. Stále ještě si nemohl navyknout způsobu, jakým s ním mluvil jeho syn. Ale na syna neplatilo nějaké to zamračení, bůh ví, co by muselo přijít, aby dal na sobě znát, že je pohnut a že se v něm hýbe také něco jiného krom rozumu. A starý Gromus byl jako vždy ochoten upadnout opět do nostalgie, již u něho vyvolávalo vzpomínání na uplynulý čas, na mládí dvorné a vzdychající, na mládí iluzí a citové trýzně. Ať někdo řekne, že to nemyslívali vážně. On sám byl dokladem, jak draho se může platit za představy, jež se nikdy nestaly pravdou.

„Nemáš na vybranou,“ rámusil jeho syn dále, alespoň Ferdinandu Gromusovi se zdálo, že křičí, ačkoliv Michal nemluvil o nic hlasitěji než jindy. Ale to již bylo patrně vlastností celé jeho generace, jež neznala pokory ani úměrnosti a která si navykla přepínat své hlasivky na volných prostorách hřišť.

„Nemáš na vybranou. Já se ti odtud nehnu, a nebude-li tu Robert, utrápí tě k smrti tvá žena. Ostatně čeho se bojíš? Nevíme nic o dnešním Robertovi a patnáct roků ve světě dovede člověka proměnit.“

„Nebojím se,“ bránil se Ferdinand Gromus uražen. „Ale jsou věci, kterým neporozumíš.“

Byly to věci, kterým nerozuměl dobře ani sám Ferdinand Gromus. Neboť nenáviděl Annina syna snad ještě hlouběji, než Anna nenáviděla Michala.

Syn naléhal dál, vykřikuje jako trhovec nabízející své zboží.

„Proboha, dívej se na to rozumně. Matka se zabezpečuje Robertem, ty se můžeš zabezpečit mnou. Jednou se tu jistě serveme jako psi o kost. Nebaví tě to? Nežene tě to k sázce? Přece musí být něco víc ve tvé krvi než v krvi ožralého železničního úředníka, který nedovedl ani uhlídat dva vlaky denně. Pomyslím-li na to, zdá se mi, že mám jícen jako žralok a že spolknu Roberta i s jeho matkou jako sardelky.“

Připomenuv si, že tento příměr se dotkl také jeho ženy, Ferdinand Gromus se cítil uražen. Nepochopitelné, jaká základní neúcta ke všem hodnotám se zakořenila v mladých lidech. Ale zároveň ho tato představa rozjařila. Gromusové se žraločím jícnem. Proč ne? Byl už stár, ale jeho chuť k polykání ještě neochabla. Stáří jej přinutilo, aby se zřekl mnoha radostí, ale nemůže jej připravit o všechno. Pomstít se za všechna ta léta pokořování a strachu. Zachvěl se zlou radostí, a dopřávaje své obrazotvornosti, aby doběhla až k nejkrajnější mezi, obracel palec dolů jako imperátor v aréně. Dobít! Ale tu se polekal přímosti svého citu. Ach ne, to se ovšem netýkalo Anny. Byla to přece jeho žena. Ale nedřel se pro cizí krev a musí přirozeně stát za vlastním synem.

Uhýbaje rozporům, s nimiž se mu nechtělo zápolit, Ferdinand Gromus se zachechtal:

„My dva spolu ještě něco dokážeme.“

Bůh s tebou, starý, pomyslel si Michal, hlavně aby ses mi nesplašil.

Zatím však události nespěchaly na Michala a Michal nespěchal na ně. Anna Gromusová napsala dopis synovi a Robert odpověděl. Začínal už mít ciziny dost a nezakotvený život, v němž si dosud liboval, mu přestával vonět. Válka ho kdysi zadržela v Americe, a když se skončila, toulal se světem. Pracoval tu a tam, neboť se vyučil číšníkem, ale více spoléhal na peníze, kterými ho matka neustávala zásobovat. Byl lodním stevardem, dokud ho to bavilo, a nyní už několik let byl ředitelem ve francouzské restauraci v londýnském Soho. Popravdě řečeno, na tomto místě ho tak dlouho udržoval jenom jeho poměr s majitelkou restaurantu, jejíž štědrost předstihovala i štědrost matčinu a byla účinnou vzpruhou jeho lásce. Ale tato Francouzka, jež byla v podstatě měšťansky počestná i prozíravá a dovedla správně hodnotit cenu peněz i mužského zájmu takto udržovaného, vyčerpala už svou trpělivost a začínala naléhat, aby jejich svazek byl uzákoněn. Utáhla v poslední době i svůj kapsář, aby uspíšila Robertovo rozhodnutí. Velmi nepříjemné, když právě potřeboval uhradit své ztráty v kartách a v dostihových sázkách.

Tak ho zastihl matčin dopis. Rozhodl se ihned, jakmile jej přečetl. Od té chvíle odjezd se mu jevil jako zasloužený trest za Suzanino skrblictví a za její touhu po rodinném životě. Má jí namluvit, že si odjíždí do svého rodiště pro papíry nezbytné k svatbě? Ale bál se příliš jejího jasného smyslu pro skutečnost. Bude přece jen nejlépe, zmizí-li jako host, který lukulsky pohodoval a ztrácí se nenápadně, nezaplativ účet.

„Robert odepsal, že přijede asi za měsíc,“ řekla Anna Gromusová a v jejím hlase skřípěla nepřemožitelná radost.

„Nečekal jsem nic jiného,“ odpověděl Michal. „Jdete na požehnání?“

Podívala se na něho odmítavě.

„Jdu za svými starostmi, tak jako ty za svou zábavou.“

„Nehněvejte se,“ řekl rychle. „Musí být přece docela hezké jít poděkovat někomu, kdo splnil naše přání.“

„Neškodilo by ti trochu víry.“

A myslila na to, že jednoho dne, povedou-li se její záměry, by tomuto mladíkovi opravdu prospělo, kdyby se mohl opřít o někoho, kdo je tak dobrý a silný jako Bůh.

Sobotní odpoledne se sklánělo k večeru. Vykračuje si dlouze a pevně, měl Michal v celém těle pocit síly, jaký člověku dává vědomí zdařilé práce. Měl za sebou dobrý týden. Jižní Amerika se konečně ozvala a Indie. A právě dnes Marakeš, již podruhé. Sklady se prázdní. Půjde-li to takhle, budeme moci za měsíc zahájit novou výrobu. Já že nemám víru? Nesmysl. Věřím ve svůj úspěch. - Úspěch, slyšíš to slovo? Úspěch! Zní něco opojněji? Nápoj výhradně pro silné povahy.

Šel kolem dělnické kolonie. Ošklivé místo. Baráky jeden jak druhý, některé ještě neomítnuté, uvnitř pokoj a kuchyň s komorou, venku dvorek s dřevníkem a chlívkem, za domkem zahrádka pro pět větších hlávek zelí. Namlátili jich po jedné straně silnice, vždy pět nebo šest jich proti sobě tvoří krátkou uličku, končící v polích. Jsou ještě bílé a proč by nemohly takové zůstat? Cožpak se dnes vede špatně těm, kdo v nich bydlí? Uniformní, stejné, bezvýrazné. Připomínají dav, až to mrazí.

Tady, za těmi okny s muškáty a mořskými cibulemi, se sádelnými hrnky a směšnými záclonkami, byly shromážděny ruce, jež Gromusové a jim podobní přiměli k výrobě blahobytu a civilizace. Ach, což jim za to nedávali dost, aby se jim vedlo lépe než domkářům, v jejichž chalupách se zrodili a kteří za dřinu od tmy do tmy vidí na svém stole sotva jednou týdně hrnec s masem? Michal je míjel s pocity tísně i vděčnosti, že není jedním z jejich obyvatelů. Po převratu z nich šla tak trochu hrůza, rozpínali se, povzbuzováni vysoko šlehající září ruského ohně, cítili se už soudci a pány. Nesmysl. Jsou stvoření k tomu, aby byli ovládáni. Příroda neplýtvá svými silami, a vytvoří-li několik mozků lepších než hromady ostatních, je to proto, že jim přisoudila zvláštní úlohu. Někdo musí vést ta zmatená stáda, jež by se jinak utopila v bídě a bezradnosti. Socialismus a kapitalismus. Vcelku to není nic jiného než spor o způsob a ruský příklad to jen potvrzuje. Nakonec zůstanou jedni nahoře a druzí dole, na jedné straně kvalita a na druhé množství, a mezi nimi se mele, zmítá a svíjí beztvaré cosi, střední stav, administrativa, úředník - touha nahoru a ploskonohé myšlenky a na nich neseškrabatelné bláto plebejského původu a určení.

Spokojen místem, které mu, jak si právě vyložil, náleželo ve světě právem zrození i nadání, mladý Gromus si vykračoval stále pevněji. Točil hůlkou, starou španělkou s kulatou hlavou ze slonoviny, pozůstatkem otcova mladického šviháctví, kterou vyhrabal kdesi ve skříni a již si od svého návratu zvykl nosit na svých procházkách. Poslední domek u silnice, jeden z větších a úpravnějších, patřil Gromusovic skladníku Josefu Baladoví. Michal, který zahlédl svého zaměstnance na zahrádce, přestal točit hůlkou a přidal svému kroku důstojnosti. Ale když došel ke plotu, setkal se se skloněným hřbetem a zadnicí vystrčenou vyzývavě do silnice. Josef Balada byl zabrán do zuřivého zamačkávání neviditelných housenek na krabatých listech mladé kapusty.

Mladý Gromus byl uražen. Ach ty, mám jiné prostředky na tvou sprostotu než kopnout tě do nestydatého zadku. Co by bylo z chlapa, kdybych ho zítra vyhodil z práce? Tak, a teď si vystrkuj, co chceš. Běhá jich po světě a škemrá o práci! Nepochopitelné. Co toho válka vybila a stále je lidí nadbytek.

Michal se opět uklidnil vědomím své nadřazenosti. Nemůže ho urazit takový neřád. Je v nich nenávist jako ve všem, co je spoutáno, ale něco přece musí mít, aby se cítili lidmi. Rovnost? Nesmysl! Nikdy jí nebude mezi lidmi dosaženo.

Pryč s tím! Zůstalo to za námi s posledním barákem toho šeredného hnízda. Hle, borovice proti svítící modři nebe a za jejich řídkým okrajem se blýská hladina rybníka v zapadajícím slunci. Klid se rozvalil do široka v rovině, ohraničené kol dokola a v dálce černomodrými lesy. Ve vzduchu pryskyřice a kvetoucí mateřídouška. A ještě něco. Snad vlhkost. Ne. Podivně drsný a mocný dech. Jako by z hloubky země vydechovala spící síla, čekající své probuzení.

Ho ho. Dýchalo se tu opravdu znamenitě, cítils, jak každým vdechnutím znatelně okříváš. Michal si vykračoval, hlavu vzhůru a vypínaje svou masitou hruď, a do jeho bytostně důstojné a rozvážné chůze se chvílemi vkrádal pochodový rytmus bývalého vojáka. Jako by mu tato země patřila, jako by na ni vstupoval botami dobyvatelskými. A proč ne? Zdálo se, že je třeba, jako ve Starém zákoně, jen úderu holí, aby z ní vyvřely nové, utajené zdroje. Chrní a chrápe to v tomto kraji, chrní a chrápe to v celé zemi. Lidé tu chodí jak se svázanýma nohama. Jaké lento v době, kdy se v celém světě doba otáčí motory o tisíci obrátek! Proč ses chtěl vrátit, proč jsi sem přišel?

Měl pocit, jako by musel rozevřít náruč. Potkali jsme se, krajino zaslíbená. Tak jako člověk hledá své určení, i země někdy čeká vyvoleného člověka. Probudit síly a popohnat je! Je přece jedno, čím se rozhodneš dobýt světa. Třeba hřebeny, kartáči a hračkami. Dílnu k dílně, komín ke komínu, vychrlíme palbu dýmu proti tomuto slunnému nebi. Ale pak zavanul studený vítr v ponebí jeho hlavy a mladé roznícení zchladlo.

Ach ty, takových chytráků se už narodilo! Je rozdíl mezi chtít a moci. Tady se šklebí tvář Anny Gromusové a za ní, zůstávajíc ve stínu vzpomínky příliš matné, pojukává podoba jejího syna. Co s nimi uděláš, jak se jich zbavíš? Nabral sis toho příliš, předstíráš jen odvahu jako člověk, který si hvízdá potmě. Vzdálené dunění hlásilo, že se někde za ohbím cesty mezi stromy řítí nákladní auto. Ano, země duní, země se chvěje, ty vzdálené otřesy něco hlásí, je marné zacpávat si před tím uši, v nás samých to duní, v nás se něco sesouvá. Proč se vůbec do něčeho pouštět, hrozí-li tak jako tak všemu zkáza? Strašáky, mámení, výmluvy slabochů. Musí se dělat. Že je třeba změnit tento systém? Nu jen ať ho změní, dovedou-li ho nahradit něčím lepším! Pro mne je dobrý, ba dokonce mně se znamenitě hodí.

Nákladní automobil, naložený vrchovatě uhlím, vyrazil ze zátočiny a přiměl ho seskočit na pěšinu mezi stromy. Řidič a jeho průvodce zvedli ruce ke štítkům čepic, odpověděl jim mávnutím hole. A zvířený prach jako les šikmého sloupoví, nehmotného, zářícího a oživeného, stoupal ve slunci ke korunám borovic.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepá ulička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.