Walter Scott

Sir Walter Scott byl skotský romantický spisovatel, prozaik a básník, sběratel lidové slovesnosti.

Pocházel z významné rodiny právníka. V dětství onemocněl obrnou a ochrnul na jednu nohu. Proto se věnoval více četbě, než dětským hrám. Často pobýval u svého dědečka na anglo - skotském pomezí, kde si zamiloval lidové písně, pohádky, pověsti a příběhy z minulosti.

Vystudoval práva, stal se advokátem, působil jako šerif selkirského hrabství na anglo - skotském pomezí, od roku 1806 byl úředníkem nejvyššího soudu v Edinburghu. Zprvu pobýval každoročně polovinu roku na venkově v pohraničí, později v Abbotsfordu na řece Tweed, kde si nechal přestavět dům na pseudogotický zámeček.

V roce 1819 byl Walter Scott povýšen do šlechtického stavu.

Po bankrotu nakladatelské firmy, jejímž byl podílníkem, se rozhodl sám zaplatit všechny dluhy. Začal usilovně psát, ale úmorná práce podlomila jeho zdraví. Nepomohl mu ani léčebný pobyt na Maltě na náklady britské vlády.

Pověst o Montrosovi

Děj se odehrává ve Skotsku v r. 1644 za občanské války, která začala v Anglii a přenesla se do Skotska i do Irska. Do středu událostí postavil autor „hrdinu“ majora Dalgettyho, typického kariéristu a žoldáka , který slouží vždy tam, kde se mu dostane větší odměny. Líčí s jízlivým výsměchem tohoto chlapíka, který je stále pln řečí o svých zkušenostech, důvtipu a umění válečném. Také vypráví o osudech mladé dívky Anotty, v mládí uloupené svému otci a tajuplný příběh Allana.

Walter Scott

Pověst o Montrosovi

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-8087997-81-9

Obsah

Walter Scott

Úvod

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

Kapitola XVI

Kapitola XVII

Kapitola XVIII

Kapitola XIX

Kapitola XX

Kapitola XXI

Kapitola XXII

Kapitola XXIII

VYSVĚTLIVKY

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Úvod

Seržant More Mac Alpin patřil za svého pobytu u nás k nejváženějším obyvatelům Gandercleughu. Nikomu ani nenapadlo, aby mu za sobotních večerů upíral nárok na velkou koženou lenošku v nejútulnějším koutku u krbu v hostinci „U Wallaceova erbu“. Stejně by byl náš kostelník John Duirward považoval za drzého vetřelce každého, kdo by se byl posadil na konec lavice, jež stála vlevo nejblíž u kazatelny, neboť na tom místě každou neděli sedával seržant v pečlivě a úzkostlivě vykartáčovaném stejnokroji vojenského vysloužilce. Dvě medaile za zásluhy, připjaté v knoflíkové dírce, a prázdný rukáv, jenž svědčil o tom, že seržantovi chybí pravá ruka, to byly důkazy, že zakusil tvrdou vojnu a že se ve službě vyznamenal. Sedával tam, tvář ošlehanou větrem, šediny spletené do tenkého copánku podle dřívější vojenské módy a hlavu trochu skloněnou na levou stranu, aby líp slyšel kázání; každý hned poznal, jaké bylo jeho povolání a že je invalida. Vedle něho sedávala jeho sestra Janeta, malá a čistotná stará horalka s šátkem na hlavě a v kostkovaném plédu, bedlivě pozorovala každé hnutí v obličeji svého bratra, jehož ctila nejvíc ze všech lidí na světě, a horlivě mu vyhledávala v jeho bibli se stříbrnou sponou místa, jež kněz předčítal nebo vykládal.

Všichni obyvatelé Gandercleughu, ať patřili ke kterékoliv společenské vrstvě, projevovali ctihodnému vysloužilci všeobecnou vážnost, a domnívám se, že se jistě proto usadil v naší vesnici, neboť to původně vůbec neměl v úmyslu.

Vysloužil si nejvyšší poddůstojnickou hodnost u dělostřelců tvrdou vojnou v různých končinách světa a byl považován za jednoho z nejzkušenějších a nejspolehlivějších mužů u skotského dělostřelectva. Ve španělské válce mu koule roztříštila ruku, takže byl čestně propuštěn z vojenské služby s platem vysloužilce, k němuž dostal ještě dobrovolný peněžitý příspěvek z vlasteneckého fondu. Mimo to byl seržant MacAlpin vždycky nejen statečný voják, ale i šetrný muž, takže jeho úspory spolu s peněžitou odměnou tvořily malé jmění, které si uložil v tříprocentních papírech státní půjčky.

Odešel do výslužby s úmyslem, že bude ze svého důchodu pěkně žít v divokém horském údolí, v němž jako malý hoch pásl stáda černého dobytka a ovcí, než ho víření bubnů přimělo, aby si pyšně nasadil horalskou čapku a pustil se za nimi na téměř čtyřicetiletý pochod. V jeho vzpomínkách se k tomu odlehlému údolí nedala krásou přirovnat ani nejnádhernější místa, jež na své pouti navštívil, ba ani šťastné údolí prince Rasselase. Navrátil se do svého milovaného rodiště, ale teď to bylo jen pusté údolí, obklíčené holými skalami, jímž od severu protékala bystřina. To ještě nebylo to nejhorší. Na třiceti ohništích byl uhašen oheň — z domku jeho otců tam zbylo jen několik holých kamenů — rodné nářečí tam téměř vymizelo — starobylý rod, k němuž se s pýchou hlásil, nalezl útočiště za Atlantickým oceánem. Jen jeden sedlák z jihu a tři pastevci v šerých plédech, s šesti psy, teď žili v celém tom údolí, kde se za jeho mladých let docela slušně uživilo přes dvě stě obyvatelů.

V domě nového nájemce však seržant MacAlpin znenadání nalezl zdroj potěšení a možnost, jak ukájet své společenské záliby. Jeho sestra Janeta na štěstí vždy pevně setrvala v přesvědčení, že se její bratr jednou vrátí, a proto se nevydala se svými příbuznými do vyhnanství. Dokonce se natolik snížila, že vstoupila k tomu vetřelci z nížiny do služby; říkala, že to je sice „Sasík“*), ale že je na ni hodný. Zdálo se, že neočekávané setkání se sestrou vyléčilo seržanta Mora ze všech zklamání, jež mu osud připravil, ačkoliv stěží potlačoval slzy, když mu vyprávěla — jak to uměla vylíčit jen skotská horalka — o tom, jak byli jeho příbuzní vypuzeni z rodného údolí.

Vyprávěla velmi obšírně, jak marně nabízeli, že budou platit vyšší nájemné, ačkoliv věděli, že se tím úplně ožebračí, ale byli odhodláni i k tomu, jen aby mohli žít a umřít na rodné půdě. Janeta nezapomněla bratrovi vylíčit ani zlá znamení, která věštila, že keltští obyvatelé budou odtamtud vyhnáni a že se tam usadí cizinci. Než se původní obyvatelstvo vystěhovalo, bylo v noci ve skučícím větru, který fičel do údolí z horského sedla Balachra, celé dva roky zřetelně slyšet nápěv písně „Ha til mi tulidh“  („Víckrát se sem nevrátíme“), jíž se vystěhovalci obvykle loučili s pobřežím své vlasti. A v horách se často rozléhal zlověstný křik pastevců z jihu a štěkot jejich psů dlouho před tím, než tam skutečně přišli. Lidový pěvec, poslední svého rodu, složil na památku na vypuzení původních obyvatelů údolí píseň, při níž starému vysloužilci vytryskly slzy z očí a jejíž první sloku lze přetlumočit asi takto:

Běda, běda, synové z nížiny,

proč opouštíte svůj krásný rodný kraj?

Proč přicházíte sem vyhánět horaly,

pustošit údolí, kde dosud byl jen ráj?

Seržanta Mora MacAlpina nejvíc rmoutilo, že náčelník, který byl tou změnou vinen, byl podle dávných obyčejů a všeobecného mínění vždy považován za představitele dávných vůdců a předků vypuzených vystěhovalců; až do té doby totiž seržant More rád kdekomu pyšně vykládal o svém rodokmenu a dokazoval, v jakém je příbuzenském svazku s tou proslulou osobností. Od té chvíle, co se seržant dozvěděl o náčelníkově zradě, krutě na něho zanevřel.

„Nemohu ho proklínat,“ řekl a začal rozhorleně přecházet po jizbě, když Janeta své vyprávění skončila. „A nechci ho proklínat; je to potomek a představitel mých předků. Ale víckrát žádný smrtelník neuslyší, že bych vyslovil jeho jméno.“ Své slovo dodržel, neboť až do jeho smrti ho víckrát nikdo neslyšel mluvit o tom sobeckém a ukrutném náčelníkovi.

Seržant se svým smutným vzpomínkám oddával jen jeden den, ale pak se zmužilostí, s níž vyvázl z tolikerých nebezpečí, obrnil své srdce proti ukrutnému zklamání, jehož se doma dožil. Prohlásil, že odjede za svými příbuznými do Kanady, kde se usadili v údolí, které pojmenovali po svém rodišti. „Janeto,“ řekl sestře, „sbal si své šatstvo, vydáme se na pochod; vem to čert, vždyť to není tak daleko! Je to jako bleší skok proti těm dlouhým plavbám a pochodům, které jsem musel vykonat, i když to někdy nestálo ani za to.“

S tímto úmyslem opustil skotské hory a na cestě do Glasgowa, odkud se chtěl vydat do Kanady, přišel se svou sestrou do Gandercleughu. Nastala však už zima, a jelikož soudil, že by bylo radno odložit plavbu přes moře na jaro, až roztaje led na řece sv. Vavřince, usadil se u nás na těch několik měsíců, které hodlal ještě v Britannii strávit. Jak jsme už řekli, těšil se ten ctihodný stařec vážnosti a pozornosti všech vrstev obyvatelstva; a když přišlo jaro, byl se svým pobytem u nás tak spokojen, že přestal pomýšlet na dalekou cestu za moře. Janeta měla z moře strach a on sám začínal pociťovat následky stáří a těžké vojenské služby víc, než zprvu čekal. Přiznal se knězi a mému váženému představenému, panu Cleishbothamovi, „že je líp zůstat u lidí, které člověk poznal jako přátele, než vydat se někam daleko, kde by se mu mohlo vést hůř.“

Proto se navždy usadil v Gandercleughu k velkému uspokojení, jak jsme už řekli, všech tamějších obyvatelů, kteří ho pokládali pro jeho vojenské zkušenosti a bystré poznámky ke všem zprávám z novin, časopisů a vyhlášek za úplně neomylného vykladače všech vojenských událostí, minulých, přítomných i budoucích.

Pravda, seržant More nebyl zcela důsledný. Byl oddaným stoupencem Stuartovců, neboť jeho otec a jeho čtyři strýci se zúčastnili tažení v pětačtyřicátém roce; byl však přitom neméně věrným poddaným krále Jiřího, v jehož službách si našetřil své malé jmění a ztratil tři bratry; a tak člověku hrozilo stejné nebezpečí, že se mu znelíbí, ať člověk nazýval prince Karla nápadníkem trůnu, nebo ať řekl něco, co mohlo být na újmu důstojenství krále Jiřího. Ani nesmíme zapírat, že na příklad v den, kdy byly seržantovi vypláceny úroky z jeho cenných papírů, zdržel se často v hostinci „U Wallaceova erbu“ večer déle, než se srovnávalo s jeho přísnou zdrželivostí a vůbec s jeho vážností; při takových příležitostech mu totiž jeho spolustolovníci v hostinci rádi lichotili tím, že zpívali jakobitské písně a připíjeli si s ním na zkázu Bonaparta a na zdraví vévody z Wellingtonu tak dlouho, až si ho natolik získali, že zaplatil účet za všecky, a někdy na něm jeho vypočítaví společníci dokonce vymámili i malé půjčky. Když si takto občas vyhodil z kopýtka, jak tomu říkal, a pak zase vystřízlivěl, neopomenul obyčejně vzdát dík Bohu a vévodovi z Yorku za to, že starému vojákovi znemožnil, aby se svou pošetilostí přivedl na mizinu, jak se mu často stávalo v mládí.

Při takových příležitostech jsem nebýval ve společnosti seržanta Mora Mac Alpina. Ale často jsem ho ve volných chvílích vyhledával, když chodil na své ranní a večerní přehlídky, jak tomu říkal; když bylo pěkné počasí, konal je tak pravidelně, jako by byl k nim vyzván vířením bubnů. Ráno se procházel na hřbitově pod jilmy; říkal, že smrt byla dlouhá léta jeho nejbližší sousedkou, a proto by bylo neomluvitelné, kdyby teď takovou starou známou opustil. Večer chodil na procházku na louku u potoka, kde se bělilo prádlo; bylo ho tam často vídat na břehu nezacloněném stromy, jak s brýlemi na nose a s novinami v ruce vysvětluje v kruhu vesnických politiků vojenské výrazy a znázorňuje jim své výklady čarami, které rýsoval na zemi rákosovou holí. Jindy býval zase obklopen hloučkem školáků, které třeba pocvičoval v abecedě nebo zasvěcoval do tajů ohňostroje, což ovšem jejich rodiče nijak zvlášť neschvalovali; při všech veřejných veselicích zastupoval totiž seržant ve vsi Gandercleughu úlohu pyrotechnika (jak se tomu říká v naučném slovníku).

Nejčastěji jsem se s vysloužilým seržantem setkával na jeho ranních procházkách. Ještě dnes, když vidím tu venkovskou pěšinku, zastíněnou řadou vysokých jilmů, mívám bezděky často dojem, že mi po ní jde odměřeným krokem v ústrety jeho vzpřímená postava s rákosovou holí a že mě už z dálky po vojensku zdraví. — Je však mrtev a odpočívá se svou věrnou Janetou na hřbitově pod třetím jilmem, počítáno od západního konce hřbitovní zdi.

Rozmluvy ne seržantem MacAlpinem mi působily potěšení nejen proto, že mi vyprávěl o mnohých dobrodružstvích, jež na své potulné dráze zažil, ale i tím, že ni pamatoval četné zkazky a pověsti ze skotských hor, které slýchal od svých rodičů; byl by to pokládal za kacířství, kdyby byl někdo o jejich věrohodnosti pochyboval. Mnohé z nich se vztahovaly k Montrosovým válečným tažením, v nichž se někteří seržantovi předkové, jak se zdá, znamenitě osvědčili. Ačkoliv tyto občanské války dělají skotským horalům největší čest, neboť tenkrát vlastně prvně v dějinách dokázali, že v boji své sousedy z nížin předčí nebo že se jim aspoň vyrovnají, nevzpomíná se na ně mezi horaly tak často, jak by člověk očekával, když se uváží, že se mezi nimi zachovalo velké množství zkazek a pověstí, které se vztahují k mnohem méně zajímavým a významným dějům. Proto jsem měl velkou radost, když jsem na svém vojenském příteli vyzvěděl některé zvláštní podrobnosti o tehdejších událostech; jsou ovšem promíšeny všelijakými divokými a bájnými představami, jež jsou pro onu dobu a pro vypravěče příznačné; nemám to čtenáři docela nic za zlé, hledí-li na ně s nedůvěrou, jen když bude tak laskav a věnuje patřičnou víru skutečným událostem, o nichž zde vyprávím a které jako všechny ostatní, na něž jsem měl čest ho upozornit, se vskutku zakládají jen na pravdě.

*Názvem „Sasík“ jsem přetlumočila anglický název Saxon (Sassenach), jímž skotští horalové označovali obyvatele skotských nížin, po případě i obyvatele Anglie; obyvatele severního Skotska, většinou hornatého, byli keltského původu, kdežto obyvatelé skotských nížin byli potomci starověkých germánských kmenů ( Anglů, Sasů a Jutů).

Poznámka překladatelky

Kapitola I

Oni svou víru na vražedné zbrani

jak na Písmu svátém opírají;

všechny spory neomylně řeší

kanónů svých pravověrnou řečí

a své víře cestu klestí

apoštolskou ranou pěstí.

Butler

Počátek našeho příběhu spadá do dob té velké a krvavé občanské války, která v sedmnáctém století cloumala Velkou Britannii. Skotsko zůstalo zatím ušetřeno pustošivé domácí války, ačkoliv tamější obyvatelé byli rozděleni na soupeřící politické tábory; mnohým z nich se už znechutila nadvláda parlamentních stavů, a protože neschvalovali jejich smělý postup, když poslaly do Anglie velké vojsko na pomoc parlamentu, byli odhodláni použít první příležitosti, aby se přidali ke králi a podnikli vedlejší vojenskou akci, jíž by ni mohli alespoň vynutit odvolání vojsk generála Leslieho z Anglie, kdyby se jim nepodařilo získat velkou část Skotska opět na stranu krále. Tento plán se obzvlášť hodil šlechtě v severním Skotsku, jež se velmi zatvrzele vzpouzela proti schválení Slavnostní spojenecké úmluvy, a mnohým náčelníkům horalských klanů, kteří spojovali své zájmy a závažnost svého postavení se zájmy Jeho Veličenstva, kteří měli rozhodný odpor k presbyteriánskému náboženskému učení a kteří dosud žili v tom polodivokém společenském ústrojí, v němž je válka vždy vítanější než mír.

Všeobecně se očekávalo, že tyto politické pře vyvolají silné otřesy; i pustošivé nájezdy, které horalé odedávna podnikali do skotských nížin, začínaly být častější, opovážlivější a soustavnější, jakožto součást všeobecných vojenských příprav.

Ti, kdo měli v zemi politickou nadvládu, uvědomovali si nebezpečí a horlivě činili opatření, aby mu mohli čelit a aby je včas odrazili. S uspokojením však pozorovali, že podle všeho žádný významnější vojevůdce zatím nezačal shromažďovat vojsko králových stoupenců, ba dokonce že ani neřídí nájezdy dobrodružných tlup, které podnikaly nepřátelské vpády do nížin snad stejně z touhy po kořisti jako z politického přesvědčení. Všeobecně se usuzovalo, že umístí-li se dostatečně silné vojenské posádky ve skotských nížinách, sousedících s horskou hranicí, podaří se udržet horalské náčelníky na uzdě; nadto se rozšířilo mínění, že různí mocní šlechtici na severu, kteří Slavnostní spojeneckou úmluvu schvalovali, jako na příklad hrabě Mareschal, proslulé rody Forbesů, Lesliů, Irvinů, Grantů a jiné presbyteriánské klany, možná vyváží a zkrotí nejen vojenskou sílu Ogilviů a jiných šlechticů z hrabství Angus a Kinkardine, ale dokonce i mocného rodu Gordonů, kteří byli velmi vlivní a přitom zapřisáhlí odpůrci presbyteriánského učení.

V západních skotských horách měla vládnoucí strana mnoho nepřátel; domnívala se však, že moc těchto klanů je podlomena ustavičnými sváry a jejich náčelníci se dají zastrašit nesmírně vlivným markýzem z Argy u, na něhož se konvent stavů spoléhal s naprostou jistotou a jehož bezmezná moc ve skotských horách ještě víc vzrostla, když se mu při posledním smírném jednání podařilo přimět krále k novým ústupkům. Bylo sice všem dobře známo, že Argyle má spíše státnické nadání než osobní odvahu a že se vyzná líp v politických čachrech než v krocení nepřátelských horalských klanů; očekávalo se však, že početní převaha jeho klanu a odvaha statečných pánů, kteří jej vedli, vyváží povahové vady jejich nejvyššího náčelníka. Poněvadž Campbellovci už krutě pokořili několik sousedních rodů, předpokládalo se, že si jejich náčelníci dají pozor, aby znovu nevyvolali srážku s takovým mocným klanem.

Skotský konvent stavů tedy ovládal celý západ a jih Skotska, nesporně nejbohatší část království — obzvlášť mu bylo oddáno hrabství Fifeshire a měl též mnoho mocných přátel i na sever od zálivu Forth a řeky Tay ̶  a proto se mu žádné nebezpečí nezdálo tak hrozivé, aby jej přimělo změnit politickou linii a odvolat z Anglie dvacetitisícovou armádu, kterou poslal na pomoc svým souvěrcům v anglickém parlamentě a která je natolik posílila, že se královská strana, jež by si byla už málem dobyla rozhodujícího vítězství, musela omezit na obranné boje.

Pohnutky, které vedly konvent stavů k takové přímé a činné účasti v občanské válce v Anglii, byly už podrobné objasněny našimi dějepisci, ale snad je zde můžeme stručně shrnout. Stavy si nemohly stěžovat, že by byl král znovu zaútočil na jejich práva nebo že by je byl porušil, neboť Karel pečlivě zachovával podmínky smíru, jejž uzavřel se svými poddanými ve Skotsku; skotští vládci si však byli dobře vědomi toho, že podmínky míru byly na králi vynuceny politickým vlivem anglické parlamentní strany a jejich vojenskou mocí. Král Karel sice potom navštívil hlavní město svého starobylého království, dal souhlas k novému uspořádání církevních záležitostí a udělil různé pocty a odměny vůdcům presbyteriánské strany, kteří se k němu zachovali tak nepřátelsky; skotské stavy však krále podezřívaly, že jim ty výsady udělil jistě jen nerad a zase jim je odejme, jakmile se mu naskytne příležitost. Ve Skotsku hleděli na počáteční vojenské neúspěchy anglické parlamentní strany s velkými obavami a soudili, že kdyby Karel zvítězil vojenskou převahou nad svými vzbouřenými poddanými v Anglii, jistě by se pak brzy pomstil na těch Skotech, kteří by si to podle jeho mínění zasloužili, protože dali špatný příklad ostatním a první se proti němu postavili ve zbrani. To tedy byly politické důvody, které skotské stavy pohnuly, aby poslaly do Anglie pomocnou armádu; a také je zdůraznily v manifestu, v němž vysvětlovaly příčiny, proč jsou nuceny anglickému parlamentu včas poskytnout účinnou pomoc. V manifestu prohlásily, že se k nim anglický parlament zachoval přátelsky a snad se i v budoucnu zachová stejně; že král jim sice nedávno přiznal právo, aby mohly svobodně vyznávat víru dle svých přání, že by však plná důvěra v královo prohlášení nebyla opodstatněná, neboť se už tolikrát přesvědčily, jak si královy sliby a činy navzájem odporují. „Dovoláváme se svého svědomí,“ končil manifest, „a Boha, jehož stavíme ještě výš než své svědomí, že to činíme jen pro slávu Boží, mír obou národů a v zájmu krále, když zákonitými prostředky pronásledujeme a trestáme ty, kdo ukládají proti Izraeli, pekelníky, Chórehy, Balámy, Doegy, Rabsaky, Amany, Tobiáše a Sanballaty našich časů; a neustaneme, dokud je nepokoříme. Abychom dosáhli těchto svých zbožných cílů, vypravili jsme do Anglie vojsko, ale teprve pak, když selhaly všechny ostatní prostředky, jaké jsme si dovedli vymyslit; to je to jediné, co nám zbývá, ultimum et unicum remedium — poslední a jediný prostředek.“

Ponecháme kasuistům, aby rozhodli, zda je jedna smluvní strana oprávněna porušit slavnostní smlouvu jen pro podezření, že by ji druhá strana v budoucnosti po případě nedodržela, a zmíníme se o dvou okolnostech, které ovlivnily skotské vládnoucí kruhy a celý národ jistě aspoň stejnou měrou jako jejich pochybnosti o poctivých úmyslech krále Karla.

Předně to byly povaha a vlastnosti jejich vojska; stáli mu v čele chudí a nespokojení šlechtici, pod nimiž sloužili jako důstojníci hlavně skotští vojenští dobrodruzi, kteří bojovali v německých válkách tak dlouho, že už téměř ztratili schopnost rozlišovat politické zásady, ba dokonce i vědomí své národní příslušnosti. Přijali totiž viru námezdných vojáků, že hlavní jejich povinnosti je věrnost státu nebo panovníkovi, od něhož dostávají žold, bez ohledu na to, zda bojují na té straně, která je v právu, a zda je k ní poutá ještě něco jiného než mrzký žold. Muže takového rázu odsuzuje Grotius velmi přísně — Nullum vitae genus est improbius, quam eorum qui sine causae respectu mercede conducti, militant. Pro ty námezdné vojáky i pro nuznou šlechtu, s níž se dělili o velení nad vojskem a která od nich nasákla stejnými názory, byl úspěch nedávného vpádu do Anglie v roce 1641 postačujícím důvodem, aby se znovu pustili do takového výnosného dobrodružství. Dobrý žold a kořist, jíž se v Anglii zmocnili, zanechaly nesmazatelný dojem v paměti těch vojenských dobrodruhů a vyhlídka, že budou moci zase na anglickém obyvatelstvu vymáhat kontribuci osm set padesát liber denně, je tolik lákala, že proti ní nic nezmohly žádné jiné argumenty, ani státní zájmy, ani mravní důvody.

A mimo to tu byla ještě jedna věc, která podnítila celý národ, stejně jako vojáky nadchla lákavá vyhlídka na anglické bohatství. Na obou stranách se tolik psalo a mluvilo o tom, která církev je ta pravá, že se tato otázka zdála celému národu mnohem důležitější než učení evangelia, jež přijaly obě církve. Vášnivější přívrženci prelátství a presbyteriáni byli právě tak nesnášenliví jako papeženci a nechtěli téměř ani připustit možnost spasení pro ty, kdo nebyli v lůně jejich církví. Bylo marné vysvětlovat těm horlivcům, že kdyby byl Otec našeho svátého náboženství pokládal příslušnost k nějaké určité církvi za tak důležitou podmínku spasení, byl by to lidstvu zjevil stejně jasně, jako to bylo zvěstováno ve Starém Zákoně. Obě strany se prudce přely dál, jako by se mohly dovolávat přesných nebeských přikázání, aby ospravedlnily svou nesnášenlivost. Když se Laud v dobách své moci pokusil vnutit skotskému lidu církevní obřady, které se příčily jeho obyčejům a názorům, bylo to, jako by byl podpálil doutnák. Celý národ se tomu s úspěchem postavil na odpor a všeobecně byly zavedeny presbyteriánské bohoslužby, které byly národu pak ještě dražší, neboť za ně bojoval a zvítězil. Slavnostní spojenecká úmluva, k níž se horlivě hlásila většina obyvatelstva v království a kterou násilím vnutila ostatním, byla v podstatě sjednána hlavně proto, aby bylo možno všude zavést presbyteriánské učení a bohoslužby a vyhladit všechny kacířské bludy; a když se Skotům podařilo pevně zasadit ten „zlatý svícen“ v jejich zemi, začali velkodušně a bratrsky usilovat, aby jej mohli vztyčit také v Anglii. Domnívali se, že toho snadno dosáhnou, když účinně podpoří parlament skotským vojskem. Presbyteriáni, kteří v anglickém parlamentě tvořili početnou a mocnou stranu, vedli tehdy oposici proti králi; kdežto independenti a jiní sektáři, kteří se později za Cromwella dostali násilím k moci a svrhli presbyteriánskou církev ve Skotsku i v Anglii, skrývali se zatím pod ochranným křídlem bohatší a mocnější strany a číhali na vhodnější příležitost. Proto měli presbyteriáni, jak se zdálo, dost dobré vyhlídky, že dosáhnou kýženého cíle a zavedou v obou královstvích, v Anglii i ve Skotsku, jednotné náboženské učení a bohoslužby.

Proslulý sir Henry Vane, jeden ze zplnomocněnců, kteří sjednávali spojenectví mezi Anglií a Skotskem, věděl, že toto je hlavni vnadidlo pro ty, s nimiž vyjednával; ačkoliv nám byl vášni výru stoupencem independentů, zařídil to tak, aby sice uspokojil dychtivá přání presbyteriánů, ale zároveň aby je lstivé oklamal, a nakonec dosáhl toho, aby článek smlouvy, který stanovil požadavek reformy anglikánské církve, měl toto znění: Že se v ní mají provést změny „podle slova Božího a nejlepších reformovaných církví“. Konvent stavů a skotská církev, zaslepené náboženskou horlivostí, vůbec nebraly v pochybnost jus divinum svého církevního zřízení a nepřipouštěly ani možnost, že by o něm mohl pochybovat někdo jiný, a proto se domnívaly, že takové znění samozřejmě znamená zavedení presbyterianismu; prohlédly teprve tehdy, když jejich pomoci už nebylo zapotřebí a sektáři jim dali na srozuměnou, že se ta slova mohou vztahovat i na učení independentů nebo na kterékoliv jiné náboženské učení, jež se bude podle názoru těch, kdo budou právě u moci, shodovat „se slovem Božím a s učením a bohoslužbami reformovaných církví“. Skotové, kteří se dali takto oklamat, též neméně žasli, když se přesvědčili, že angličtí sektáři mají nadto v úmyslu svrhnout v Británii království, neboť skotští presbyteriáni sice zamýšleli královskou moc hodně omezit, ale rozhodně nechtěli zrušit královské zřízení. Počínali si však v tomto případě ukvapeně jako lékaři, kteří nejdřív nemocného všelijakými léky div neotráví a tím ho tolik oslabí, že mu pak už nepomohou ani nejúčinnější prostředky pro povzbuzení srdeční činnosti.

Tyto události však zatím dřímaly v lůně budoucnosti. Skotský parlament dosud uznával dohodu s Anglií za spravedlivou věc, neodporující ani rozumu, ani zbožné víře; a zdálo se též, že má jeho vojenský zákrok kýžený zdar. Když se skotské vojsko spojilo s armádou Fairfaxovou a Manchesterovou, mohly voje parlamentní strany oblehnout York a svést zuřivou bitvu na Marstonském vřesovišti, v níž porazily prince Ruperta a markýze z Newcastlu. Pomocné skotské vojsko se však na tom slavném vítězství nepodílelo tak, jak by si byli lidé ve Skotsku přáli. David Leslie a jeho jízda bojovali statečně a s Cromwellovou brigádou independentů se v té bitvě vyznamenali jako hrdinové; avšak starý hrabě Leven, velitel vojska stoupenců Úmluvy, se dal z bojiště zahnat prudkým útokem prince Ruperta, a teprve když byl na bezhlavém útěku ke skotským hranicím už třicet mil od místa, kde byla bitva svedena, dostihla ho zpráva, že jeho strana dobyla úplného vítězství.

Selhání pomocného vojska na tom křižáckém tažení, jehož cílem bylo zavést presbyteriánské učení a bohoslužby v Anglii, značně oslabilo ve Skotsku moc konventu stavů a zavdalo podnět k rušným přípravám odpůrců Slavnostní spojenecké úmluvy, o nichž jsme se zmínili na počátku této kapitoly.

Kapitola II

Když matka dítko k spánku ukládala,

v pancíři po otci je kolébala,

neb řinkot železa je uspával —

hošík v tom tvrdém lůžku neplakal.

A dítko v bojích, o nichž se mu zdálo,

vždy vyhrálo, dřív než na nohou stálo.

Hall, „Satiry“

Bylo to v těch nepokojných dobách, jichž jsme právě vzpomněli, když jednou v létě k večeru urozený mladý pán na pěkném koni, dobře vyzbrojený a provázený dvěma sluhy, z nichž jeden vedl za uzdu koně s nákladem na hřbetě, jel po stezce, která stoupala k horskému sedlu, jež umožňuje přístup do skotských hor z hrabství Perthshire ve skotské nížině. Jeli už chvíli po břehu jezera, v jehož hluboké vodě se odrážela rudá zář zapadajícího slunce. Vymletá stezka, po níž se jim jelo dost špatně, byla místy zastíněna starými břízami a duby, místy nad ní čněly vysoké skalní útesy. Hora, která se zdvíhala na sever od té krásné vodní hladiny, měla příkrý, ale méně srázný svah, jejž zdobil temně purpurový vřes. Dnešní člověk by soudil, že taková romantická krajina jistě měla pro cestovatele nesmírné kouzlo; jenže ti, kdo cestují v nejistých a hrůzných dobách, málo si všímají malebných scenerií.

Pokud to bylo na úzké stezce mezi stromy možné, jel pán v jedné řadě s jedním nebo s oběma svými sluhy a zdálo se, že s nimi vážně rozpráví, pravděpodobně proto, že se mezi lidmi, kteří jsou nuceni sdílet stejné nebezpečí, rádo zapomíná na společenské rozdíly. Rozmlouvali o povaze mužů, kteří stáli v čele obyvatelů toho divokého kraje, a o tom, zda by mohli nějak zasáhnout do politických otřesů, jež se daly vbrzku očekávat.

Nebyli ještě dál než v polovině stezky, která se táhla podél jezera, a mladý pán ukazoval svým průvodcům místo, kde měli od jezera odbočit napravo k severu prudce stoupající roklí, když uviděli na břehu osamělého jezdce, který jim jel jakoby v ústrety. Sluneční paprsky se mu třpytily na přilbě a pancíři, takže bylo zřejmé, že je vyzbrojen, a proto bylo v zájmu cestovatelů, aby ho podrobili výslechu, než ho nechají jet dál. „Musíme vědět, kdo to je,“ řekl mladý pán, „a kam jede.“ Pobídl koně ostruhami a rychle se rozjel, pokud to bylo na té vymleté cestě možné, a jeho průvodci se pustili za ním až k místu, kde od cesty po břehu jezera odbočovala stezka k rokli, aby zabránili cizímu jezdci uhnout na tu stezku dřív, než k němu dojedou.

Osamělý jezdec zprvu zrychlil krok, když zpozoroval, jak se ti tři k němu rychle blíží; když však viděl, že se zastavili a rozestoupili do řady přes celou šířku stezky, zarazil koně a jel dál velmi obezřele; a tak měly obě strany příležitost, aby si jedna druhou dobře prohlédly. Cizí muž jel na pěkném koni, jenž se dobře hodil k vojenské službě a pro velkou tíhu, kterou musel nést na hřbetě, a seděl ve válečném sedle docela pohodlně, takže bylo vidět, že je na to sedlo zvyklý. Měl pěkně vyleštěnou přilbu s péřovým chocholem, silný pancíř, který by nebyla prostřelila ani koule z muškety, a záda měl kryta lehčím kovovým plátem. Toto obranné brnění měl navlečené přes koženou kazajku a na rukou měl ocelové rukavice, které mu sahaly až k lokti a leskly se v slunci jako ostatní části jeho brnění. Vpředu měl na vojenském sedle pověšeno pouzdro s velikými bambitkami, mnohem delšími, než jaké byly tehdy obvyklé, neboť jejich hlavně měřily téměř dvě stopy a vešly se do nich jen koule, které vážily dvacetinu libry. U koženého pásu s velkou stříbrnou sponou se mu na jedné straně houpal dlouhý a široký meč s dvojím ostřím, se silným košem a čepelí, kterou bylo možno tnout i udeřit. Vpravo visela u sedla asi osmnáct palců dlouhá dýka; přes rameno měl na řemenu na zádech zavěšenou mušketu a přes druhé rameno měl navlečen širší řemen s přihrádkami, v nichž byly zastrkány náboje. Stehna měl chráněna ocelovými pláty, jimž se tehdy říkalo nábederníky a jež mu sahaly až k okraji holínek vysokých bot a doplňovaly výstroj vojáka, který byl na tehdejší dobu velmi dobře vyzbrojen.

Vojákův zjev se dobře hodil k jeho výstroji a zdálo se, že jí už dávno přivykl. Byl vyššího vzrůstu a měl zřejmě dout velkou sílu, když tak snadno unesl svou těžkou výzbroj, útočnou i obrannou. Mohl být něco přes čtyřicet Iet stár a měl obličej rázného a ostříleného starého vojáka, který se už octl v mnohých bitvách a odnesl si z nich na památku nejednu jizvu. Když se k jezdcům přiblížil asi na třicet yardů, zůstal stát, postavil se ve třmenech, jako by chtěl prozkoumat a zjistit úmysly protější strany, a vysunul si mušketu dopředu pod pravým podpažím, aby ji měl připravenou k střelbě, kdyby toho snad bylo zapotřebí. A tak měl všecky výhody proti těm, kdo mu, jak se zdálo, hodlali zabránit v další jízdě, až na to, že byl jeden proti třem.

Mladý muž v čele druhé strany také seděl na dobrém koni a měl na sobě bohatě vyšívaný polovojenský kožený kabátec, jaký se tehdy nosil, ale jeho sluhové měli jen hrubé kazajky z tlusté plsti, které by byly sotva mohly odrazit špičku meče v rukou silného muže; a žádný z nich neměl jiné zbraně než meč a bambitku, bez nichž se v těch neklidných dobách páni a jejich sluhové jen zřídka pouštěli na cestu.

Když se asi minutu upřeně navzájem pozorovali, položil mladý pán jezdci vyzývavou otázku, jež byla tehdy obvyklá při náhodném setkání mužů, kteří se navzájem neznali, a zvláště za takových okolností: „Pro koho jste?“

„Napřed mi řekněte,“ odpověděl voják, „pro koho jste vy? Silnější strana se má vždycky prohlásit dřív.“

„My jsme při Bohu a králi Karlovi,“ řekl ten, který promluvil první. „A teď, když víte, při kom jsme, odpovězte, při kom jste vy.“

„Já jsem při Bohu a svém praporu,“ prohlásil osamělý jezdec.

„Při kterém praporu?“ ptal se dál vůdce druhé strany. „Jste při kavalírech nebo kulatohlavcích, při králi nebo konventu?“

„Na mou věru, pane,“ odpověděl voják, „já bych vám nerad lhal, protože se to pro urozeného vojáka z povolání nesluší. A abych mohl odpovědět na vaši otázku aspoň trochu podle pravdy, musel bych napřed sám vědět, ke které z nynějších stran v království se nakonec přidám, jenže to je věc, ve které jsem se ještě pevně nerozhodl.“

„Byl bych soudil,“ řekl mladý pán, „že když jde o věrnost a víru, neměl by se urozený a čestný muž nikdy dlouho rozhodovat, ke které straně se přidá.“

„Pane,“ odpověděl voják, „jestli to míníte jako potupu, jestli chcete napadat mou čest a můj urozený, původ, milerád bych si tu věc s vámi vyřídil a pustil bych se s vámi do křížku, ačkoliv jsem jen sám proti vám třem. Ale jestli to říkáte proto, abyste se mnou zavedl logickou disputaci, kterou jsem v mládí studoval na Mareschalově koleji v Aberdeenu, jsem ochoten vám logicky dokázat, že mé rozhodnutí ještě trochu počkat, než se přidám k jedné nebo k druhé ze znepřátelených stran, se nejen sluší pro urozeného a Čestného ale i pro každého rozumného a opatrného člověka, který už v raném mládí nasákl klasickými vědomostmi a který od té doby bojoval ve válkách pod praporem nepřemožitelného Gustava, Lva severu, a pod vedením mnohých jiných hrdinných vojevůdců, luteránů i kalvinistů, papeženců i arminiánů.“

Mladý pán promluvil několik slov se svými sluhy a pak řekl: „Byl bych rád, pane, kdybych si mohl o té zajímavé otázce s vámi trochu pohovořit, a byl bych hrdý, kdyby se mi podařilo přemluvit vás, abyste se přidal k té spravedlivé věci, kterou zastávám já. Jedu teď k svému příteli, jehož dům není odtud ani tři míle, a je li vám libo mě doprovodit, dostanete tam dobrý nocleh pohoštění a ráno se budete moci svobodně vydat na cestu, jestliže nebudete mít chuť přidat se k nám.

„A čí slovo mi to zaručí?“ odpověděl opatrný voják. „Člověk přece musí mít nějakou záruku, aby se nedal zaskočit ze zálohy.“

„Já se jmenuji hrabě Menteith,“ prohlásil mladší muž, „a doufám, že vám může být má čest dostatečnou zárukou.“

„Jste tedy urozený šlechtic,“ odpověděl voják, „o jehož čestném slově nesmím pochybovat.“ Jediným pohybem si zasunul mušketu za záda a druhou rukou vzdal mladému šlechtici vojenský pozdrav; popojel k němu a pokračoval: „A já zase doufám, Vaše Lordstvo, že ani vy nebudete mé ujištění, že vám budu bon camarado v míru i v nebezpečí po celý ten čas, který spolu prodlíme, brát na lehkou váhu v těchhle neklidných dobách, kdy je člověk jistější, jak se říká, v ocelovém brnění než v mramorovém paláci.“

„Ujišťuji vás, pane,“ řekl Menteith, „že soudě podle vašeho zevnějšku ocením to jako velkou výhodu, když mě doprovodíte; ale doufám, že nebudeme mít vůbec příležitost, abychom vyzkoušeli svou chrabrost, neboť vás uvedu do přátelského domu, kde vás čeká dobré ubytování.“

„Dobré ubytování, my lorde,“ odpověděl voják, „je vždycky žádoucí, hned v druhé řadě za dobrým žoldem a dobrou kořistí — nemluvě o šlechtické cti a nutných požadavcích služebních povinností. Věru, mylorde, vaše ušlechtilá nabídka je mi tím vítanější, protože jsem vlastně nevěděl, kde se tuhle se svým ubohým kamarádem“ (a pohladil svého koně) „dnes v noci vyspím.“

„Dovolíte tedy, abych se vás zeptal,“ řekl lord Menteith, „komu mám čest a štěstí dělat ubytovatele?“

„Věru, mylorde,“ odpověděl voják, „já se jmenuji Dalgetty — Dugald Dalgetty — rytmistr Dugald Dalgetty z Drumthwacketu, k vašim veleváženým službám. Moje jméno jste už možná viděl v Gallo Belgicus, v listě Swedish Intelligencer anebo, jestli umíte německy, v lipském Fliegenden Mercoeur. Poněvadž můj otec svou marnotratností přivedl naše pěkné dědictví vniveč, mylorde, nezbylo mi nic jiného, když mi bylo osmnáct let, než abych se vydal s učenostmi, které jsem získal na Mareschalově koleji v Aberdeenu, se svým vznešeným původem a jménem Dalgetty z Drumthwacketu, s tuhle těmi silnými pažemi a k nim přiměřenýma nohama do německých válek a abych se v nich protloukal jako urozený voják z povolání. Mé nohy a mé paže mi prokázaly lepší službu než můj vznešený původ a knižní učenost, mylorde; nejdřív jsem se tahal jako prostý voják s kopím pod velením sira Ludovica Leslieho, kde jsem se naučil služebním pravidlům tak dokonale, že je tak honem nezapomenu. Musel jsem stát osm hodin, čili od dvanácti v poledne až do osmi hodin večer, na stráži u paláce, s pancířem vpředu i vzadu, v přilbě a ocelových nárameníkách, ozbrojený až po zuby, v štiplavém mraze a na ledě, který byl tvrdý jako křemen; a to všecko proto, že jsem se jen o chviličku zdržel se svou domácí a přišel jsem pozdě k rannímu hlášení.“

„Ale nepochybuji, pane,“ řekl lord Menteith, „že vám někdy bylo ve službě i pořádně horko a že jste stále jen nemrzl, jak jste nám teď vyprávěl?“

„Věru, mylorde, nesluší se, abych o tom mluvil; ale o někom, kdo válčil u Lipska a u Lützenu, se už snad dá říct, že zažil pořádnou bitvu. A ten, kdo byl svědkem dobytí Frankfurtu a Spanheimu a Norimberku a tak dále, by už mohl něco vědět o obléhání, útočeni, přepadech a výpadech.

„Ale byl jste za své zásluhy a zkušenosti bezpochyby odměněn povýšením?“

„To na sebe dalo dlouho čekat, mylorde, zatraceně dlouho,“ odvětil Dalgetty. „Ale poněvadž mí skotští krajané, staří válečníci a vůdci chrabrých skotských pluků, které byly postrachem Němců, válem hynuli na mor a padali v boji, ujali jsme se jejich dědictví my, jejich nástupci. Nejdřív jsem sloužil jako obyčejný voják u roty a potom tři roky jako četař u kopiníků, protože jsem se nechtěl vláčet s halapartnou, to se pro šlechtice nesluší. Proto jsem byl nakonec povýšen na praporečníka, čili fahnträgra, jak tomu říkají Němci, u jízdního pluku královské gardy a pak jsem se stal poručíkem a rytmistrem v armádě toho nepřemožitelného panovníka, kterého zvali záštita protestantské víry, Lev severu a postrach Rakouska, to jest vítězného Gustava.“

„Jestli vám dobře rozumím, kapitáne Dalgetty — tato vojenská hodnost snad znamená totéž jako ten cizí název rytmistr?“

„Přesně totéž,“ odpověděl Dalgetty. „Rytmistr znamená přesně totéž jako kapitán jízdy.“

„Zdá se však, jestli jsem vás správně pochopil,“ pokračoval lord Menteith, „že jste ze služeb toho slavného panovníka později vystoupil?“

„Teprve po jeho smrti — teprve po jeho smrti, mylorde,“ řekl Dalgetty, „kdy už jsem vůči němu neměl vůbec žádné závazky. V jeho službách jsem zažil věci, mylorde, které každému čestnému šlechtici lezou z krku. Obzvlášť to, že ačkoliv můj plat nebyl nijak vynikající, neboť rytmistr dostával asi jen šedesát tolarů měsíčně, ten nepřemožitelný Gustav vojákům nikdy nevyplácel víc než třetinu žoldu, a ještě k tomu jen jako půjčku, ačkoliv, když se to vezme spravedlivě, ten slavný panovník si vlastně sám od nás vojáků zbývající dvě třetiny žoldu vypůjčoval. Byl jsem svědkem toho, jak se na bojišti bouřily celé pluky Němců a Holštýnců, kteří křičeli jako sprostá chamraď „Geld, Geld!“, to znamenalo, že chtěli žold a nechtěli bojovat dřív, než ho dostanou, na rozdíl od našich urozených skotských junáků, mylorde, kteří by nikdy nezahodili svou čest proto, že by dávali přednost mizerným penězům.“

„Copak se ten zadržený žold,“ ptal se lord Menteith, „vojákům nevyplácel ve stanovené lhůtě?“

„Mylorde,“ odpověděl Dalgetty, „věřte mi na mou čest, že jakživ nikdo nevypáčil, ať dělal, co chtěl, ani krejcar z toho zadrženého žoldu. Já jsem za celou tu dobu, co jsem byl ve službách nepřemožitelného Gustava, nikdy neměl pohromadě ani dvacet tolarů, leda když se mi je poštěstilo ukořistit při nějakém útoku nebo ve vítězné bitvě nebo když jsem si je sehnal někde v městě nebo ve vesnici; při takové příležitosti si urozený voják z povolání, který ví, jak to ve válce chodí, může vždycky něco přivydělat.“

„Je mi trochu divné, pane,“ řekl lord Menteith, „proč jste tedy zůstal ve službách švédského krále tak dlouho, a vůbec se vám nedivím, že jste z nich nakonec vystoupil.“

„Byl bych to udělal už dávno,“ odpověděl rytmistr, „ale ten velký vojevůdce a král, ten Lev severu a ochránce protestantské víry, uměl vyhrávat bitvy, dobývat měst, obsazovat cizí země a vybírat kontribuci, a to bylo zase velmi lákavé pro každého urozeného šlechtice, který se věnuje ušlechtilému vojenskému povolání. Snad se vám to nechce věřit, mylorde, když mě tady takhle vidíte, jsem byl velitelem celého dunkelsbühlského kraje na dolním Rýně; bydlel jsem v paláci falckraběte, pil jsem s kamarády jeho výtečná vína, vymáhal jsem kontribuce, rekvisice a daně a olizoval jsem si při tom prsty, jak se sluší na dobrého kuchaře. Ale když byl náš velký vojevůdce zastřelen třemi koulemi na bojišti u Lützenu, ty dobré časy brzy skončily; proto, když jsem viděl, že se štěstěna přestěhovala na druhou stranu a že to půjčování a vypůjčování z našeho žoldu trvá pořád dál, kdežto válečné příjmy a důchody úplně vyschly, vzdal jsem se dokonce i své důstojnické hodnosti a vstoupil jsem do služeb Valdštýnových, do irského pluku Waltra Butlera.“

„A dovolíte, abych se vás zeptal,“ řekl lord Menteith, kterého osudy toho vojenského dobrodruha zřejmě zajímaly, „jak se vám v těch nových službách líbilo?“

„Celkem jsem se měl dost dobře,“ odpověděl kapitán, „ale nijak zvlášť. Nemohu říct, že by byl císař platil o moc líp než velký Gustav. A také jsme hodně zkusili. Často jsem musel hnát útokem na své staré známé, švédské ježky; víte, Vaše Lordstvo, to byly takové kůly s železnými bodly na obou koncích, postavené před oddíly kopiníků, aby je chránily před útokem jízdy. Takové švédské ježky se sice naoko zdají docela nevinné, protože se podobají keřům nebo nižším stromkům v lese, a ta dlouhá kopí, když jsou za nimi seřazena v bitevním šiku, vypadají zase jako vysoké jedle, ale když na ty ježky člověk narazí, nemá ani trochu pocit, že padl do prachové postele. Zkusil jsem sice hodně a plat byl bídný, ale v císařských službách se přesto mohlo urozenému vojákovi z povolání vést celkem dost dobře, vzhledem k tomu, že se tam na to tolik nekoukalo, jaké si člověk dovedl sehnat soukromé příjmy, jako ve švédském vojsku; a když důstojník konal svou povinnost na bojišti, jak se sluší a patří, ani Valdštýn a Pappenheim, ba ani starý Tilly moc nedali na nářky sedláků a měšťanů, když si stěžovali na velitele a na vojáky, kteří je trochu obrali. Proto zkušený a urozený voják, který dovedl ,zapřáhnout svini hlavu k prasečímu ocasuʻ, jak se říká ve Skotsku, mohl si v obsazených zemích sehnat náhradu za plat, který nemohl vypáčit z císaře.“

„A jistě vrchovatou měrou a ještě k tomu s úroky,“ poznamenal lord Menteith.

„Zajisté, mylorde,“ prohlásil sebevědomě Dalgetty, „vždyť by to byla pro každého urozeného vojáka ostuda, kdyby dal své dobré jméno v sázku pro nějaký přestupek, který ani nestojí za řeč.“

„Prosím vás, pane,“ pokračoval lord Menteith, „co vás tedy přimělo, abyste z takových výnosných služeb vystoupil?“

„Víte, mylorde, to bylo tak,“ spustil voják. „U našeho pluku sloužil major, irský šlechtic jménem OʼQuilligan, a já jsem se s ním jednou večer pohádal; šlo totiž o to, který národ je lepší a přednější, jestli Irové nebo Skoti; a ráno se opovážil udělit mi rozkaz a držet při tom velitelskou hůl napřaženou špičkou proti mně, místo aby ji sklonil k zemi, jak se sluší na zdvořilého velícího důstojníka, když mluví s někým, kdo mu je společensky rovný, ačkoliv má snad nižší vojenskou hodnost. Po té hádce, mylorde, jsme spolu svedli souboj; a protože při vyšetřování, které pak následovalo, se Walter Butler, náš oberst čili plukovník, opovážil uložit svému krajanovi lehčí trest nežli mně, nebylo mi to po chuti a odešel jsem z císařských služeb ke Španělům.“

„Doufám, že jste si tím polepšil?“ ptal se lord Menteith.

„Na mou věru,“ odpověděl rytmistr, „nemohl jsem si moc stěžovat. Plat byl trochu pravidelnější, protože se peníze vymáhaly na bohatých Vlámech a Valonech v Nizozemsku. Ubytování bylo skvělé a bílý vlámský pšeničný chléb byl rozhodně lepší než černý švédský komisárek a dostávali jsme také mnohem víc rýnského vína než toho černého rostockého piva v Gustavově ležení. Služba nebyla skoro žádná a povinností bylo málo; a ty jsme ještě k tomu mohli vykonávat nebo zanedbávat, jak se nám zachtělo; byl to báječný odpočinek pro urozeného vojáka, trochu unaveného bojem a ustavičnými pochody, který si vlastní krví vykoupil už dost velkou vojenskou slávu a toužil po troše pohodlí a dobrém bydle.“

„A smím se vás zeptat, kapitáne,“ řekl lord Menteith, „proč jste tedy za takových okolností vystoupil i ze španělských služeb?“

„Račte uvážit, mylorde,“ odvětil kapitán Dalgetty, „že Španělé jsou strašně domýšliví, v tom se jim nikdo nevyrovná; a proto si nedovedou vážit cizích urozených a statečných vojáků, kterým se zráčí vstoupit do jejich služeb. Pro urozeného válečníka je to k zlosti, když je přezírán a odstrkován a musí vzdávat povinnou úctu každému nafoukanému španělskému seňorovi, obzvlášť když ví, že kdyby šlo o to, kdo se první vrhne s napřaženým kopím do útoku, popustil by takový seňor ochotně své místo skotskému šlechtici. A pak mne, mylorde, trápily výčitky svědomí ve věci víry.“

„Nebyl bych čekal, kapitáne Dalgetty,“ poznamenal mladý šlechtic, „že by zkušený voják, který tak často měnil službu, mohl být v téhle věci tak svědomitý.“

„Vždyť já taky nejsem, mylorde,“ namítl kapitán, „protože jsem přesvědčen, že to je povinností plukovního kaplana, aby tyhle věci vyřizoval za mne a všechny ostatní chrabré a urozené vojáky, vždyť za svůj plat a vedlejší příjmy nemá nic jiného na práci. Ale tohle byl zvláštní případ, mylorde, abych tak řekl casus improvisus, protože u našeho pluku nebyl žádný kaplan našeho vyznání, který by mi poradil, Španělé sice dovedli přimhouřit oko nad tím, že jsem protestant, vzhledem k tomu, že jsem byl dobrý voják a měl jsem víc zkušeností než všichni ti vznešení seňoři v našem pluku dohromady, ale když jsme byli někde posádkou, viděl jsem zkrátka, že bych musel chodit na plukovní mše. Jenže jako pravý Skot, mylorde, který vystudoval Mareschalovu kolej v Aberdeenu, byl jsem nucen pokládat mši za zaslepené papeženství a modlářství a nechtěl jsem se jí účastnit, protože by to bylo znamenalo, že s takovým modlářstvím souhlasím. Pravda, radil jsem se v té věci se svým váženým krajanem, s páterem Fatsidesem ze skotského kláštera ve Würzburgu —“

„A doufám,“ poznamenal lord Menteith, „že vám to ten duchovní otec dobře objasnil?“

„Nad slunce jasně,“ odvětil kapitán Dalgetty, „když se uváží, že jsme spolu vypili šest lahví rýnského a skoro litr třešňovky. Páter Fatsides mě ubezpečil, že pokud to muže on posoudit, nemá to velký význam, jestli takový kacíř jako já chodí na mši či ne, protože jsem stejně odsouzen k věčnému zatracení, když tak nekajícně a zatvrzele setrvávám ve svém ohavném kacířství. Jeho odpověď mě odradila, a proto jsem se obrátil na německého pastora reformované církve, který mi řekl, že se domnívá, že smím chodit na mše, když přece prorok dovolil Námanovi, tomu mocnému statečnému syrskému vojevůdci a urozenému šlechtici, aby šel se svým pánem do chrámu Rimmona, falešného boha čili modly, jemuž zaslíbil své služby, a aby se tam poklonil, když se král opíral o jeho paži. Ale ani tato odpověď mě neuspokojila, protože pomazaný syrský král byl přece něco docela jiného než náš španělský plukovník, kterého bych byl mohl odfouknout jako pápěrku, a hlavně proto, že jsem k tomu nebyl podle válečných předpisů vůbec povinován; vždyť mi ani nebylo nabídnuto žádné odškodnění, co se dotýče vedlejších příjmů nebo příplatku k žoldu, za takovou úhonu na mém svědomí.“

„A tak jste zase změnil službu?“ ptal se lord Menteith.

„Ba věru, mylorde; na krátký čas jsem to zkusil u dvou či tří jiných mocností a dokonce jsem nějakou dobu byl i ve službách těch velkomožných pánů, holandských stavů.“

„A jak vám to vyhovovalo tam?“ zeptal se znovu mladý šlechtic.

„Ó mylorde,“ zvolal voják téměř nadšeně, „pokud jde o vyplácení žoldu, mohla by si z nich vzít příklad celá Evropa — žádné vypůjčování a půjčování, žádné srážky ani průtahy — všecko přesně spočítané a vyplacené do krejcaru, jako v bance. Výtečné ubytování a strava a vydatné vedlejší příjmy; jenže Holanďané jsou moc přísný a puntičkářský národ a netrpí žádné služební poklesky. Když si sedlák postěžuje, že mu voják rozbil hlavu, nebo šenkýř, že mu rozbil džbánek, nebo když nějaká pitomá holka jen trochu hlasitě vypískne, přivlekou zasloužilého a urozeného vojáka nikoliv před válečný soud, který může jeho přestupek nejlíp posoudit a vyměřit za něj spravedlivý trest, ale před sprostého a omezeného starostu, který mu začne vyhrožovat šatlavou, provazem a bůhví čím, jako by měl před sebou nějakého jejich obyčejného sedláka v širokánských kalhotách, který je širší než delší, jako žába. Proto jsem to u těch plebejských nevděčníků dlouho nevydržel; nedovedli by se vůbec ubránit svými vlastními silami, a přece urozenému cizímu válečníkovi, který vstoupí do jejich služeb, nedopřejí nic než jeho mizerný plat, který žádnému úctyhodnému šlechtici a vojákovi nikdy nemůže být milejší než úplná osobní svoboda a vznešené vystupování, jak se pro něho sluší. A proto jsem se rozhodl, že od těch mynheerů odejdu. Potom jsem se k svému nesmírnému uspokojení dověděl, že by se v mém oboru dalo letos v létě něco dělat v mé milované vlasti, a tak jsem se vypravil sem, jak se říká, jako žebrák na veselku, abych milým krajanům nabídl své neocenitelné zkušenosti, jichž jsem nabyl v cizině. To jsou tedy stručně asi tak mé životní osudy, Vaše Lordstvo, až na to, že jsem se vůbec nezmínil, jak jsem se osvědčil na bojišti a na pochodech, při útočení a výpadech, protože by vás to možná nudilo a protože se snad ani nehodí, abych vám o tom vyprávěl já sám.“

Kapitola III

Tam právo je, kde státníkům se zdá;

já znám jen boj a v bitvách je má mzda;

neb dobrý žold je pro mne hlavní přec,

když někde jde o spravedlivou věc.

Donne

Gesta teď byla hodně neschůdná a úzká, a proto museli cestující přerušit rozhovor; lord Menteith zůstal trochu pozadu, aby si v soukromí na chvíli promluvil se svými sluhy. Kapitán tedy jel v čele jejich průvodu, a když zvolna a s námahou vystoupil po vymleté a kamenité stezce ještě asi o čtvrt míle dál, vynořilo se před ním náhorní údolí, jímž protékal horský potok; na jeho zeleném břehu bylo dost volného místa, aby cestovatelé mohli pokračovat v jízdě v družnějším seskupení.

Lord Menteith znovu zahájil rozmluvu, kterou byli na té neschůdné úzké stezce nuceni přerušit. „Dalo by se tedy předpokládat,“ řekl kapitánu Dalgettymu, „že takový úctyhodný šlechtic, jako jste vy, který tak dlouho sloužil pod hrdinným švédským králem a který právem tolik opovrhuje těmi sprostými a omezenými Holanďany, měl by se bez váhání postavit za spravedlivou věc krále Karla. Jistě by mu měl dát přednost před kulatohlavci, kteří jsou také jen nízkého původu, před těmi pokryteckými darebáky, kteří se vzbouřili proti královské moci.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pověst o Montrosovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.