Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

Deníček jednoho nezbedného kluka

Ačkoliv mi před pěti dny bylo šedesát a měl bych mít tu a tam rozum, musím se vám k jedné pošetilosti přiznat: Nikdy v životě jsem si nepsal deníček a přitom ve skrytu duše, v tom záhadném bludišti, v němž se mnohdy nevyznáte ani vy sami, natož pak druzí, jsem tiše záviděl všem, kteří si své denní kalvárie uměli pozapisovat, anebo se o to alespoň upřímně pokoušeli, rozdávajíc v nich svá moudra a rady.

Má matka, už když jsem hodně povyrostl, říkávala občas v tu dobu okřídlené úsloví: „Neraď. Není ti šedesát a nebyl jsi v Rusku.“

No, šedesát mi už trochu bylo, v Rusku jsem byl čtyřikrát a už ani jednou tam nechci, takže bych snad mohl i radit, ale už zase čtrnáct let nemám maminku, takže je to na draka a radu vám nedám vůbec žádnou.Takže vezměte alespoň zavděk Deníčkem jednoho nezbedného kluka. Děkuji.

Richard Crha

Deníček jednoho nezbedného kluka

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Richard Crha, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-83-3

Obsah

Deníček jednoho nezbedného kluka

*** 24. října večer

*** 25. října nad ránem

*** 26. října, odpoledne

*** 27. října, brzy ráno

*** 28. října, pravděpodobně přes den

*** 29. října, dopoledne

*** 30. října, určitě přes den

*** 31. října, v podvečer

*** 1. listopadu, přes den

*** 2. listopadu, v poledne

*** 2. listopadu, pozdě v noci

*** 3.listopadu, a kdoví, jestli

*** 4. listopadu, snad ve tři

*** 5. listopadu

*** 6. listopadu

*** 7. listopadu

*** 8. listopadu

*** 9. listopadu

*** 10. listopadu, v noci

*** 11. listopadu, brzy ráno

*** 12. listopadu, snad po obědě

*** 13. listopadu, brzy ráno

*** 14. listopadu dopoledne

*** 15. listopadu, nevím v kolik

*** 16. listopadu v podvečer

*** 17. listopadu, patrně ve dne

*** 18. listopadu

*** 19. listopadu

*** 20. listopadu

*** 21. listopadu, brzy ráno

*** 22. listopadu, den po tom štěstí

*** 23. listopadu

*** 25. listopadu

*** 26. listopadu

*** 27. listopadu

*** 28. listopadu

*** 29. listopadu

*** 30. listopadu

*** 1. – 31. prosince

*** 1. ledna

*** 2. ledna

*** 3. ledna

*** 4. ledna

*** 5. ledna

*** 6. ledna

*** 7. ledna

*** 8. ledna

*** 9. ledna

*** 10. ledna

*** 11. ledna

*** 12.ledna

*** 13.ledna

*** 14.ledna

*** 15.ledna

*** 16.ledna

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

…Žití se podobá denní stráži a délka takřka jednomu dni, v kterém, vzhlédnuvše ke světlu, odevzdáváme heslo jiným, kdo přicházejí po nás…

Antifón z Athén

*** 24. října večer

Ačkoliv mi před pěti dny bylo šedesát a měl bych mít tu a tam rozum, musím se vám k jedné pošetilosti přiznat: Nikdy v životě jsem si nepsal deníček a přitom ve skrytu duše, v tom záhadném bludišti, v němž se mnohdy nevyznáte ani vy sami, natož pak druzí, jsem tiše záviděl všem, kteří si své denní kalvárie uměli pozapisovat, anebo se o to alespoň upřímně pokoušeli. A vepisovali do deníčků své obyčejné postřehy, někdy i moudra a někdy dokonce rady.

Má matka, už když jsem hodně povyrostl, říkávala občas v tu dobu okřídlené úsloví:

„Neraď. Není ti šedesát a nebyl jsi v Rusku.“

No, šedesát mi už trochu bylo, v Rusku jsem byl čtyřikrát a už ani jednou tam nechci, takže bych snad mohl i radit, ale už zase třináct let nemám maminku, takže je to na draka a radu vám nedám vůbec žádnou.

Nějak si poraďte sami.

Vy to zvládnete, protože zcela jistě patříte mezi inteligentní čtenáře, když jste si vybrali právě tento rukopis.

Je pravda, že deníčky si vedou povětšinou děvčata. Svěřují se v nich s věcmi, které by jen tak na potkání neřekly. Je ovšem také pravda, že to bývají kouzelné deníčky, protože svěřit se, to je svým způsobem určité vysvobození a chce to jistě velkou odvahu. Neboť napsat přesně to, co cítíme, není vůbec jednoduché.

Ale není současně pravda, že by klučičí deníček měl být o to horší, že by kluci byli na onen sebezpyt lemplovití či lajdáčtí. Obzvláště, když jde o kluka nezbedného, kterým se tak trochu cítím být, byť mi je pár let na hrbu navrch.

Ale přesto se pokusím z něčeho vysvobodit, samozřejmě i s vaší čtenářskou odvahou, ježto se nyní cítím jako dvacetiletý mladík.

V mysli alespoň určitě..

Deníček! Ono takové malé zpytování svého vlastního člověka není nikdy na škodu, protože když už nic jiného, tak si člověk den co den udělá malou soukromou inventuru toho, co v onom dni proflákl, nebo co mu náladu pozvedlo, co zažil za veleudálosti či také za prkotiny, nebo o čem se mu zdálo i ve stavu bdělosti.

Byť je naprosto jasné, že upřímnost jako taková je velice zrádná kategorie (ještě se k ní, tuším, dvakráte dostaneme) a tak si člověk, byť často nevědomky, věci přikrašluje nebo si nalhává, že by to tak mohlo být, nebýt ovšem toho, že udělal přesně pravý opak.

Protože (co si budeme povídat), vy byste snad na sebe vypověděli, že jste ten který den udělali nějakou špatnost či dokonce velešpatnost?

Ale kdeže; člověk jako takový má naprosto přirozenou vlastnost jakoukoliv svou nedobrotu obrátit v to, že to nešlo udělat tak a tak, že jsme to původně myslili úplně jinak, že jsme to vlastně myslili velmi dobře, akoráte, sakrmente, to nějak lehce a někdy také těžce špatně dopadlo.

Ani to by však nebylo nic zarážejícího – člověk sám sebe prostě chce vidět v lepším světle, než v jakém se ve skutečnosti jeví –  a nemůžeme mu to (nemůžeme si to) nikterak vyčítat, protože: Kdo by nechtěl být lepší, než je? Každý přece chceme být teoreticky lepším, než jsme doposud byli, ale ono to pokaždé prakticky nevyjde, to dá rozum.

I když, s rozumem bych raději zacházel velmi opatrně, neboť i věci na první pohled rozumné se mohou vyjevit jako ta největší pošetilost světa.

I já jsem se po celý život marně pokoušel být lepším než jsem, ale málokdy mi to vyšlo. Dokonce byly dny, kdy jsem se probouzel o mnoho špatnější, než jsem byl předtím; a také mně z toho někdy bolel celý člověk, když jsem si v hlavě promítal tu věc, že jsem udělal, byť vždycky jen nevědomky, nějakou tu nedobrotu.

Přičemž (a ve dvou rukopisech jsem se již o tom zmínil) mi moje nejmilejší osoba, totiž maminka, když jsem se jí přibližně  v osmadvaceti letech svěřil, že bych chtěl být lepší, ale nějak mi to nejde, nevyšlo, tak ona mi, zlatá, pověděla, jestli by mi bohatě nepostačilo být jen dobrým a nenutit se za každou cenu do toho být lepším a lepším, až dokonce nejlepším.

Myslím, že měla velkou pravdu, ta zlatá.

Myslím, že až alarmujícně.

Kdybychom totiž byli všichni dostatečně dobrými, kdo ví, jestli by svět nevypadal o fous lépe. Alespoň o ten jeden fous, prosím.

Jistěže by nám v životě bohatě dostačovalo býti alespoň dobrým; dokonce ani ve škole nebyla známka dobrý (za tři) nikterak odstrašující, byť se z ní mnozí šprti a mazánkové málem hroutili.

Být dobrý za tři opravdu není nijak odstrašující, ačkoliv si někteří neuvědomělí rodiče často mysleli, že to strašné je – a nad známkou dostatečný (vám v životě také někdy nepostačí být dostatečným?) již odepínali řemen nebo vytahovali bacací vařečku ze spodního šuflete kredence.

Nebo to bylo horní šufle?

Nevím teď přesně.

Jedno si ale pamatuji velmi podrobně a se všemi detaily.

Když si tatínek odepínal řemen a někdy mu u toho spadly kalhoty, dávali jsme si na zadek již v jistém předstihu bulánek  (rozuměj malý polštářek), a to přímo do punčocháčů (které jsme samozřejmě velmi nenáviděli – a před hodinou tělocviku jsme si je chodili na záchod sundávat, abychom před spolužáky – kteří je samozřejmě také nosili a nenáviděli – vypadali hrdinštěji než oni samotní), ale stejně to bylo od tatínka jaksi jen symbolické s tím řemenem nebo vařečkou, dokonce téměř poetické, protože se nás tatínek téměř nedotknul a ještě u toho šeptal lehce dojímavým hlasem:

„Trochu u toho křič, ať je vidět, že jsem přísný tatínek, sakra, tak sakra, křič u toho alespoň trošku!“

Tenkrát ještě nebylo drobné násilí v domácnosti zakázáno a já, protože jsem z té staré školy, si myslím, že to k něčemu přece jen dobré bylo, byť jsem mnohem později ani jednu ze svých dcer nikdy neuhodil, ani jim výrazněji nenabacal vařečkou (snad proto, že již nejsou kredence a šuflata v nich), jen tak někdy lehce ještě lehčí rukou jsem je plácnul po prdélce, vpravdě rovněž velmi symbolicky, kdy se ruka zastavila o vteřinu dříve, než mohla dopadnout.

A vidíte, přiznám se vám s jistou tristní jizvou na té zašmodrchané duši: Před pár dny mi bylo šedesát a ani jedna z dcer se mi neozvala. Asi měly něco důležitějšího na práci; mladí lidé jsou dneska ve velkém zápřahu a někdy dokonce i v jednom kole. Nevím sice nic ani o jejich zápřahu, ani o jednom kole, ale jak říkám, asi mají mladí lidé velký fofr ve svých životech.

Žádnou oslavu jsem nepořádal, protože nebylo co slavit; ale říkám ti to, deníčku, proto, že mně docela bolelo, že ani jedna ze tří dcer nenapsala třeba jen čumkartu s prachsprostým textem:

„Ahoj, táto, fšecko nejlepčí.“

Ani telefon nezapípal.

A tak jsem dostal dvě třené mramorové bábovky, jedny cigarety zn. Camel (jednohrbé) a jedny puntíkovaté ponožky. A také jednu skořápku od rozbitého ořechu, který měl nejspíše něco symbolizovat, ale raději jsem ani nedomýšlel co – a to je myslím spravedlivé, protože jsem asi za víc ani nestál.

Na druhé straně jsem si nikomu na nic nestěžoval (deníček to ovšem zcela legálně připouští), protože šedesát let je víceméně soustrastného charakteru, anžto – co si budeme povídat – k čemu by vám ti cizí lidé tak měli blahopřát?

K tomu, že jste se tohoto vůbec dožili?

Že ještě žijete?

Že jste dýchali na tomto světě již 21.900 dní?

Že z těch 522.600 hodin vašeho života byly některé hodinky nebo půlhodinky (abych nepřeháněl) s vámi i pěkné?

Že jste ale mohli za těch 31.536.000 minut udělat přece jen více radosti lidem okolo vás?

A že z těch téměř dvou miliard vteřin (přesně 1.892.160.000, jůůů, to je ale suma!) jste jich proflákli tolik, až se je bojíte vůbec počítat?

Mávněme rukou, přátelé, mávněme rukou nad všemi těmi roky, dny, minutami i vteřinami, co již byly, neboť mladost je pouze stav duše. A tak v těchto záludných končinách jsem oním klukem pořád, i když někdy trochu nezbedným.

I to vám však mohu povědět, že znám mnoho třicátníků i dvacátníků, kteří mi ve způsobu svého myšlení připadají jako starci strejdovití.

Ano, způsob našeho myšlení nás činí mladými.

Anebo také starými.

Hawk!

*** 25. října nad ránem

Jedno vám dnes povím a nesmějte se mi, prosím, moc hlasitě.

Zmiňoval jsem, že deníčky si vedou hlavně holčičky (a snad proto se jim říká důvěrně deníčky, aby se to rýmovalo).

Avšak možná i proto, abyste se někdy začali nehlasitě usmívat (a klidně i hlasitě smát), započal jsem jako šedesátiletý klučíček tuto bláznivou věcičku s deníčkem, kterých si u všech lidí na světě, pokud si něco takového vedou, nesmírně považuji.

Ačkoliv, hned se vyvedu z jednoho omylu, asi jako vůl z ohrady na volnou louku: Celkem nedávno mi jeden poměrně farizejský a škodolibý člověk, který si internetový deníček vede, říkal, že vést si na stará kolena deníček, to je potěcha duše, a ať se na ty jeho každodenní, veřejné stránky podívám.

A když jsem se tedy na ty jeho veřejné stránky podíval, v domnění, že se něčím potěším, bylo mi doslova… nepříliš dobře, jako bych se podíval na veřejné záchodky. Řeknu to velmi krátce: Nenápadité poznámky bez valných postřehů, rádoby intelektuální kulíškoviny, prvoplánově sestrojené konstrukce, češtinsky ovšem za pět, pseudobanální žvásty.

Například tam ve včerejším jeho zápisu stálo, že Milena si koupila nové tričko, Láďa byl u doktora a on sám (onen pisatel) téměř půl hodiny nevěděl, jaký druh rýže v Albertu má koupit pro svého hunda (psa).

Bylo to pro mně tak plytké, že se po přečtení jediného jeho dne v mém případě vůbec nejednalo o potěchu duše, anžto mi bylo celkem šumafuk, že si nějaká Milena koupila nějaký hadr na sebe (i kdyby chodila po bytě nahá, tak by to na vzrušení nejspíše ani nebylo). Též jsem nechápal, proč mám pozřít informaci, že nějaký Láďa byl (nejspíše s něčím závadným) u doktora (i kdyby byl zrovna v bordelu, tak by mi to bylo rovněž šumafuk). A konečně, že se ten človíček, pisatel, půl hodiny rozhodoval, jaký typ rýže koupit pro svého hunda, tak to jsem byl opravdu na celkové omdlení.

Byť mně v tu chvíli neměl kdo omývat.

I když zcela chápu, že výběr rýže pro vašeho psa je záležitostí veledůležitou, to je přeci každému jasné.

Na druhou stranu je možné se domnívati, že jeho deníček nejspíše čte jen Milena s tím novým tričkem, a možná ještě Láďa, pokud se už vrátil od doktora. A jestli umí jeho hund, psisko zlověstné, číst, tak si určitě rád počte, jak má starostlivého páníčka, který se srdceryvně trápí nad výběrem té správné rýže pro svého čoklíčka.

Hůůů.

Není to ode mně moc hezké, to uznávám, ale chci tím demonstrovat, že deníček by měl být přeci jen záznamem o něčem podstatnějším; neříkám, že by člověk měl v něm za každou cenu filosoficky excelovat, ale i ony obyčejné marginálie našich životů (Kdo je to Milena? Kdo je to Láďa? Proč je tak důležité, jakou rýži koupit pro hunda, psisko dobrotivé?), i takové záležitosti lze podat mnohem přitažlivější a více vypovídající formou, při které se máte alespoň něčeho chytit, lapit sem tam nějakou myšlenku, která by nás doposud ani nenapadla, zatímco u nového trička Mileny, doktora pro Láďu anebo rýže pro hunda jsem byl tak trochu, ale spíše více bezmocný.

Pak už jsem se na jeho stránky nikdy nepodíval, abych tu jeho vážnou nemoc těkání a plýtvání rozmařilostmi právě tohoto popsaného druhu, abych tuto jeho nemoc, která se nejspíše ani nedá léčit, nějak nepochytil.

Byť všichni na tomto světě jsme zralí na jedno velké léčení, o tom žádná.

Horní Beřkovice, Bohnice, Kroměříž, kdeže to bydlíte, abyste to měli co nejblíže?

Například vám povím ještě něco z tohoto října pětadvacátého:

Před šesti dny, kdy jsem měl v tom svém životě něco zakulaceno (patrně to byl věk), napsala mi v jednu hodinu v noci sms moje první láska, Susanne, kterou jsem čtyřicet let fyzicky neviděl. A v té její sms, která mi zapípala v jednu v noci u ucha, stálo, že doufá, že v onu jednu hodinu v noci je, doufá, docela první gratulantkou.

A já jsem v tu chvíli celý pookřál, že si přece jen někdo vzpomněl. Naštěstí v noci nejsou slzy vidět.

Noc překryje i horší věci.

A tak jsem jí odepsal, že hlavně byla mou první láskou, která mně zbavila panictví (toho možná ostudného i romantického stavu, kdy člověk některé věci ještě přesně neví a trefuje se tak nějak naslepo – Susanne byla již o fous zkušenější, ale moc hezky zkušenější), což je akt (zbavení panictví osobou o fous zkušenější) velmi závažný, protože když se zbavují panenství a současně panictví dva zcela nezkušení panici a panny, jde o velmi dobrodružnou a někdy i bludnou záležitost, ježto mnohdy pak tito dva bloudilové ani nevědí, jak a co a kam zasunout.

I když v tomto mladou generaci jistě, možná, určitě podceňuji, protože před samotným prvním zásunem oni  již na základní škole zcela jistě viděli několik pornografických filmů, kde se to zasunuje o sto péro.

Moc mě gratulace od první lásky potěšila, protože si na den a na hodinu a na minutu přesně pamatuji, kde k tomuto našemu totálně sbližovacímu aktu došlo – byli jsme v Gottwaldově (dneska je to pochopitelně Zlín) u nějakých jejích příbuzných (jména již si nepamatuji, byl jsem tuze rozechvělý), kteří nám nachystali nádhernou ložnici s nádherným voňavým povlečením a Susanne, která již pannou nebyla, mně zkušenou rukou vedla do milostné akce; a právě ty její ruce, řekl bych, naznačil, napověděl, byly tím největším kouzlem, neboť ruce, ruce, vážení, to je někdy hotový poklad našeho jakéhokoliv počínání.

Považte jen, ruce, které se dotýkají, hladí, podávají, laskají, usměrňují, ruce laskavé maminky stejně jako ruce vstřícné milenky, ale teď už nevím, co jsem s těma rukama vlastně zamýšlel.

Jo, už mi to došlo.

Dočista nic.

Nic jako to, že Milena má jistě na sobě pořád staré anebo nové tričko (?), Láďa se po acylpyrinu jistě uzdravil nebo je stále chorý (?) a sedmero druhů rýže pro hunda určitě vykoupili Vietnamci, protože byla v ohromné slevě (?).

Pětadvacátý říjen byl i tak v něčem velmi zvláštní.

Na hospodskou účtenku, kterou mám v životě nejčastěji po ruce, ačkoliv nevím proč (jsou dvě možnosti – buďto jsem já blízko těch účtenek nebo ty účtenky jsou blízko mně), napsal jsem jedné paní u protějšího stolu, že jí to dneska moc sluší. A pak jsem z toho lístku udělal vlaštovku a ona doletěla k ní přesně na stůl (na vlaštovky jsem docela zdatný konstruktér).

A ona mi ta paní, která jistě měla smysl pro hru, napsala na malá, ještě nepopsaná křidélka té maličké vlaštovky (bylo to takové tůčko i se zpětnými záklopkami), tak ona mi na ně napsala, že děkuje za pěkná slovíčka.

A tak to má, myslím, i být.

Však povídám: Proč se na sebe kabonit, když stačí tak málo, že uděláte někomu drobnou radost, že mu to dneska sekne. A ona ta vlaštovka (pěkná, snad i nádherná), jí nazpět vhozená, doletěla přesně na můj stůl (vždyť jsem vám říkal, že jako konstruktér vlaštovek, tůček se zpětnou záklopkou, jsem prostě jednička).

I když si zcela jasně a plně uvědomuji, že z takového létacího lístku by jistě neměly žádnou radost americké feministky, které by mne osočily, že to není v žádném (ale opravdu žádném) případě dělání drobné radosti, ale rovnou sexual harrasment.

Jenže, víte, co můžeme (a nejen přes tento Deníček jednoho nezbedného kluka) vzkázat všem americkým, ale i našim feministkám?

Vy to víte, takže to nebudu opakovat.

A myslím si, že jste to řekli docela trefně.

I tak byl pětadvacátý říjen ještě v jedné věci výjimečný.

Když ona paní odešla (aniž by došlo k jakémukoliv harašení) a vyptala si vlaštovkovou účtenku nebo také účtenkovou vlaštovku na památku, tak jsem se pak zeptal barmanky, jestli má jedno koště.

Koukala na mně stejně jako to koště, které mi nakonec přinesla a já jsem jím zametl před non-stop barem veškeré žluté, oranžové, zelené, ale i hnědé napadané listí s tím argumentem, že když je před veřejnou provozovnou napadané listí, činí to pro náhodné kolemjdoucí dojem, jakoby provozovna byla zavřena, zapadána listím a vedoucí onoho non-stop baru, který se po mém pozametání vytetelil ze své teplé úřadovny, ukryté za barem, tak toto individuum mi povědělo jednu ohromující větu, kterou musím povědět i vám, protože je pro celkový náš život a chápání jeho smyslu, velmi, ale i převelmi důležitá:

„Vždyť to zítra stejně zase napadá,“ řekl vedoucí.

Proti tomu jsem byl vcelku bezbranný, protože měl jistě pravdu v tom, že i zítra bude padat listí, jak už to tak na přelomu října a listopadu v životě chodí. A tak jsem mu prozradil jednu moudrost, o které ještě nevěděl (věděl-li vůbec o nějaké), že je tak moudrá:

„Pane vedoucí, když si večer jdete lehnout do postele, svlékáte si ze sebe oblečení?“

Koukal na mně ten vedoucí jako to koště anebo vrána a docela jistě na mně koukal stejně jako ta barmanka a zeptal se, proč se na to ptám, neboť se on a jistě i barmanka samozřejmě večer z oblečení vysvlékají.

Odpověděl jsem mu a potažmo i jí celkem trefně:

„Pak ovšem nechápu, proč to děláte, protože se ráno musíte stejně znovu obléknout.“

Tím jsem otázku potřeby zametat listí definitivně ukončil.

A více jsem se již do toho nemontoval a napsal jsem si do svého deníčku větu:

„Vyprávěj čuníkovi o sobotě, když jde v pátek na porážku.“

Ale řekl bych to ještě jinak toho pětadvacátého října.

Řekl bych to slovy mého dávného kamaráda Zdeňka Srstky, kaskadéra i výborného neherce, se kterým jsem kdysi, když mě koupili do Mladého světa (nebo to již byl Starý svět? Nebo mně vůbec nekoupili? Byl jsem patrně na prodej…?) dělal s ním rozhovor a on mi pověděl jednu moc pěknou větu, kterou měl od své hodné maminky:

„Co neuhrabeš, chlapče, to neuhladíš.“

Nebo to bylo přesně naopak?

Nevím, ale každopádně to bylo v této verzi tuze pěkné.

Dnešek jsem zakončil i s jistým přesahem do zítřka, což se někdy stává, ale ono je úplně jedno, jaký je den, protože na tom, jestli se jmenuje ten den Pondělí nebo Sobota, až tak dalece nezáleží.

Prostě takové dny někdy jsou a jindy zase nejsou.

Ještě jsem pak totiž mluvil  v tom baru o tomtéž s paní Dagmarou, kterou jsme znal nejspíše z nějakého minula.

Ona pila červené víno a vyprávěla mi něco až do druhé hodiny ranní. Mimo jiné říkala, že se musíme umět přizpůsobit mladým a já jsem jí oponoval, respektive kontroval tím, že je to nesmírná a dokonce vesmírná hloupost, protože by se v jistých ohledech měli mladí tak trochu přizpůsobit nám, anebo, když už nic, tak alespoň cosi z nás alespoň respektovat.

Ale to už se pouštím na příliš tenký led ze staré školy a mohl bych také skončit u nebetyčných frází, které používáme, když nemáme co kloudného říct, takže jdu raději od toho.

*** 26. října, odpoledne

Nevím sice, jak k tomu došlo, ale k ničemu nedošlo.

Nespal jsem s ní.

Ani tentokrát.

Říkala určitě, či nejspíše, ať to s ní zkusím, ale já jsem se nemohl zbavit pocitu, že takové věci na zkoušku nejsou. Že buďto spolu spíme nebo nespíme, ale na zkoušku se chodí jen ke krejčímu nebo examinátorovi na VŠ, neboť mám ten pocit, že spaní s někým na zkoušku je tuze vachrlatá záležitost.

Neurazila se.

Což bylo mírně podivné, protože žena, většinou když odmítnete její taktní pozvání do postele, bývá značně nervní a svou nevoli dává celkem zřetelně najevo.

Ona však ne.

Řekla tiše, že nic se neděje, a ještě tišeji: Nebudeme tlačit na pilu, třeba se spolu vyspíme někdy jindy, dodala.

To je rozumné řešení, souhlasil jsem.

A tak jsme si ještě chvíli povídali, netlačili na pilu, kterou jsme stejně neměli a já jsem poněkud nevtipně nad ránem nebo tak nějak dodal, že když nemáme tu pilu, tak stejně není čím koho přeříznout.

A ona se lehce pousmála ta Dagmara (možná se smála a možná byla jen lehce posmutnělou Dagmarou, ale to člověk nikdy neví) a říkala, že je to vtipné s tou pilou na přeříznutí, i když to ode mně moc vtipné zrovna nebylo, ale nic veselejšího mně v ten moment nenapadlo.

Ani nevěděla ta Dagmara (nebo jak se jmenovala), kterak se pořádně jmenuji. Chvíli mi říkala Franto, po dalších dvou deckách Lojzo, takže jsem ani neměl potřebu jí říkat, jak se jmenuji doopravdy, věděl-li jsem to vůbec.

Ale myslím si zcela vážně, že dva lidé, kteří nevědí, jak se jeden z nich (a via facti oba) jmenují, by nejspíše spolu spát neměli, leda snad po předložení svého občanského průkazu. Neboť když na sobě už jednou ležíte, měli byste si říkat správnými jmény.

Byla ovšem pěkná, ta ona, o tom žádná. Měla velmi plné tvary, skoro až mánesovské a také s nimi uměla zacházet, rozhýbat je. V jeden okamžik jsem dokonce řekl:

„Pověz, jak to děláš, že se tvé tvary tak hezky hýbají ?“

A ona na to velmi roztomile odpověděla, že pro to nedělá nic, jen s těmi svými tvary tu a tam hýbne, když už ten pohyb jednou udělá. Měla pravdu, protože když se chvíli nehýbala, všechny její tvary zůstávaly na stejném místě jako předtím.

Ale za malou chvíli (bystrý postřeh), když šla na toaletu nebo tomu podobně, všechny její tvary zase se rozhýbaly tak, že jsem si říkal, sakra, to je najednou tolik oblých a rozhýbaných tvarů, že jeden ani neví, který z nich dřív sledovat.

Pak se vrátila, vycinkaná nebo tomu podobně, a když se ke mně naklonila se žádostí o cigaretu, svými předními tvary se mně přímo dotýkala. A mně bylo v tu jednu chvíli docela jedno, jestli jsem Lojza nebo Franta, byť se jmenuji úplně jinak nebo tomu podobně. Jinak, to dá rozum. Nebo tomu podobně. Jinak si už toho ale ze včerejško-dneška mnoho nepamatuji, takže můj deníček je trochu proděravělý.

Anebo si něco přece jen pamatuji, ale nechce se mi o tom příliš mluvit. Třeba se mi nechce mluvit o tom, že mi nakonec řekla, ať si z toho nic nedělám, že je úplně jedno, jestli jsem Lojza nebo Franta a na důkaz toho mi řekla, že ona také není Dagmara, ale Fanynka. Což mně natolik zmátlo, že jsem si jako Lojza i Franta dohromady začal připadat.

Nebo tomu podobně.

A tak mi, prosím, odpusťte, že mám ten šestadvacátý říjen tak trochu, ale spíše více, popletený. Pravděpodobně to bylo tím, že mně tak trochu popletla Dagmara nebo Fanynka, a já jsem fakt v jednu chvíli nevěděl, jak se doopravdy jmenuji, takže jsem se v jinou to chvíli, když se šla podruhé vycinkat nebo tomu podobně, podíval do svého občanského průkazu a docela mě potěšilo, že nejsem ani Lojza, ani Franta.

Copak asi dělá Milena v novém tričku? tázal jsem se cestou domů.

A Láďa stále u doktora? Uzdravil alespoň jeden druhého? tázal jsem se na téže cestě.

Jen na hunda s rýží jsem jaksi pozapomněl.

Asi už víte proč.

*** 27. října, brzy ráno

Deníčku!

Deníčku můj milý (mohu ti tak říkat? Nevadí?), ty kdybys věděl to, co nevíš! Prý se do tebe všechno vejde, ale já mám pocit, že se do tebe všechno nevejde. Protože kdyby se do tebe všechno vešlo, byl bys tou největší bichlí na světě, že by tě ani člověk neunesl.

Slyšel jsem, deníčku, že jsi jediný, kterému můžeme všechny své radosti i strasti svěřit. Tak se ti tedy upřímně svěřím, že jsem se skutečně po tom poněkud zmateném dni probudil vedle Fanynky, aniž bych měl potuchy, že bychom tlačili či netlačili na pilu.

Její hýbací oblé tvary byly zcela obnažené a vypadaly nyní více než mánesovsky, až jsem se trochu oklepal. Nikoliv studem, ale co jsem to za prevíta. Nejdříve dělám drahoty, že se mnou není možno vyspati se jen tak bajvočko a pak! Ty její pěkně obnažené tvary se ke mně nad svítáním tiskly a já jsem je nemohl od sebe odlepit, jak byly přilépavé. I když jsem se na sebemenší chvíli odklonil (byl to pohyb pro pet láhev s minerálkou?), ty oblé tvary šly stále za mnou.

A říkaly ty tvary:

„Nehrej si na schovku, stejně si tě najdu.“

A měly pravdu všechny ty tvary, protože ať jsem se pohnul kamkoliv, našla si mně ta olbřímí kypřidla jako detektor kovů, minohledačka nebo major Zeman.

Deníčku, deníčku, ty kdybys věděl!

*** 28. října, pravděpodobně přes den

Dneska jsem prakticky neměl o čem psát.

Ne snad proto, že by mně nic jiného než ono nic nenapadalo, ale měl jsem takový neurčitý pocit, že některé věci nemohu sdělit ani tobě, můj milý deníčku, a to už je co říct.

Fanynka nebo Dagmara sice konečně odešla, ale ono slůvko konečně neberte nijak pejorativně, hanlivě, protože ve chvílích, kdy ještě neodcházela, měl jsem onen neurčitý pocit, že tady bude nekonečně. Proto jsem ti, deníčku, svěřil onu větu, že Fanynka nebo Dagmara konečně odešla.

Případně odešly, chcete-li, protože jich byl obou plný příbytek.

Celý den jsem chodil sem a tam, ale kdo ví, jestli to nebylo zcela naopak a nechodil jsem tam a sem. O podobných pohybech, ať jsou vedeny sem a tam nebo sem a tam, víme celkem pramálo. Dokonce bych řekl, že o těchto věcech nevíme vůbec nic. I proto nemohu o dnešním dni cokoliv kloudného napsat, protože sem a tam mi připadalo nemlich to samé jako tam a sem.

Letmo jsem si jen vzpomněl na Milenu (kterou neznám), zda má na sobě to nové tričko a také na Láďu, jestli nemusel jít zase k doktorovi.

A také na hunda, zda mu chutnala ta správně vybraná rýže, protože výběr rýže pro psisko je moc důležitá věc.

Bylo to opravdu všechno na palici, to vám povím.

*** 29. října, dopoledne

Včera, kdy jsem nevěděl, jestli sem a tam nebo tam sem, myslel jsem chvílemi na Fanynku nebo na Dagmaru. A jedno vám povím, byť jsem byl rád, že na chvíli odešla, přec musím dodat: Fanka je dobrá ženská.

Ostatně jako všechny ženy na světě jsou dobré.

Zvláště pak když odejdou.

V něčem určitě jsou nenahraditelné, ale pokud je to jejich jediná výhoda, potěš nás pámbů, říkal si ve mně ten druhý člověk, který si psal Deníček jednoho nezbedného kluka.

Myslel jsem na to, jak jsme se do sebe zasouvali, tam a sem, sem a tam, však všechny ty pohyby dobře znáte, protože tu a tam, tam i tu, občas jistě i vy také něco zasouváte sem a tam, tam i sem, a kdoví, jaké máte ještě speciální metody.

Je pravda pravdoucí, že jsme vleže nejspíše nějaké přibližné mety dosáhli, ačkoliv nevím tak docela přesně, jaká meta to byla. Ale dosáhli. Nemohu samozřejmě mluvit za Fanynku či Dagmaru, protože mohla mít při troše dobré fantazie a pohybech sem a tam i tam a sem zcela jiné pocity nebo záchvěvy v oblasti bederní páteře; i ty tak trochu jistě znáte.

Ještě malá poznámka k oněm hýbajícím se tvarům; bylo by to od nás poněkud barbarské, kdybychom tak způsobem poetickým poeticky neučinili. Takže: Fanynka měla hezké popředí i pozadí, a když má žena pěkné popředí i pozadí najednou, hned se vám to lépe zasunuje.

Dokonce jsem jako romantický básník z přelomu jiného století (už ale nevím jakého) řekl v jeden okamžik Fanynce:

„Ani mi to, Fanynko, nebudeš věřit, ale do tebe se to zasunuje opravdu přenádherně!“

A Dagmara mi tehdy řekla:

„To nic, Lojzo, z toho si nic nedělej.“

Jako Franta Nefranta jsem z toho byl dočista vedle.

*** 30. října, určitě přes den

Toho dne se mi Fanynka ozvala po telefonu a zeptala se, ani nevím proč, asi ze zvědavosti, jestli jsem to s tím zasunováním myslel opravdu vážně.

Byl jsem z její otázky mírně rozechvělý a nemůžete se mi divit. Neboť každé jednotlivé zasouvání je poměrně vážná věc a nejen proto, že z toho někdy omylem vzniknou naši potomci, kteří si jistě v budoucnu také rádi sem a tam, tam i sem něco zasunou. A tak jsem Fanynce do telefonu pověděl zcela pravdivě anebo alespoň pravděpodobně:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deníček jednoho nezbedného kluka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.